Справа № 489/10290/25 
Провадження № 2/489/674/26

РІШЕННЯ
Іменем України
04 червня 2026 року м. Миколаїв 
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Микульшиної Г.А.,
із секретарем судового засідання Бородіною В.Ю.,
за участі: позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, повернення частки квартири,
встановив.
В грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, повернення частки квартири. 
Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить 3/4 частки кв. АДРЕСА_1 , інша 1/4 частка вказаної квартири належить відповідачу – ОСОБА_2 . В період спільного проживання у вказаній квартирі відповідач ОСОБА_2 вчиняла насильство щодо позивача, погрожувала їй, знущалась. З 2017 року відповідач не проживає у спірній квартирі, проте продовжувала вчиняти насильницькі дії відносно ОСОБА_1 , висловлювала погрози застосування насильства у випадку, якщо позивач не дозволить їй проживати у вказаному приміщенні. Особистих речей ОСОБА_2 в квартирі немає, витрат на утримання житла та оплату комунальних послуг відповідач не несе. Як стало відомо позивачу, з 2022 року ОСОБА_2 проживає за межами України. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить суд повернути їй 1/4 частку квартири і виписати з її квартири по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .
Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 24.12.2025 задоволено самовідвід головуючого по справі судді Кокорєва В.В. 
У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2026 головуючою по справі визначено суддю Микульшину Г.А.
Відповідно до ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 29.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. 
Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 26.01.2026 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі. 
Відповідно до ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 28.04.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. 
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, повідомлялись судом про розгляд справи належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. 
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного.
Згідно повідомлення КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 29.03.2023 станом на 28.12.2012 право власності на кв. АДРЕСА_1 зареєстровано за: ОСОБА_1 – 1/4 на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 27.08.2009, 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.09.2009, 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.12.2009; ОСОБА_2 – 1/4 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 27.08.2009 (а.с. 19).
У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав та Реєстру прав власності на нерухоме майно кв. АДРЕСА_1 належить на праві власності: ОСОБА_1 – на підставі свідоцтва про право власності від 27.08.2009, на підставі свідоцтва про право на спадщину від10.12.2009, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.12.2009; ОСОБА_2 – на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 27.08.2009 (а.с. 78-79). 
Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.03.2016 по справі № 489/734/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області про визнання права власності – відмовлено. При цьому встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить кв. АДРЕСА_1 – на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.02.1995 (а.с. 20-22). 
Відповідно до довідки про непроживання за місцем реєстрації від 30.03.2026, складеної за участі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та посвідченої ОСББ «Космонавтів, 53/1», ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проте фактично з 2016 року не проживає за вказаною адресою (а.с. 73).
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 склались особисті неприязні відносини, неодноразово виникали конфлікти, що підтверджується зверненнями ОСОБА_1 до правоохоронних органів, долученими до матеріалів справи. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 мотивує підстави зняття відповідача з реєстрації тим, що вона з 2015 року постійно не проживає у вказаній квартирі, її особистих речей в квартирі немає; бажає повернути собі частку квартири. у якій зареєстрована відповідачка. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку.
Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте наведені положення не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 більше року не проживає в кв. АДРЕСА_1 , її особистих речей в квартирі немає, витрат на утримання житла вона не несе. 
Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Предметом спору у даній справі є визнання особи (співвласника) такою, що втратила право користування житлом (квартирою).
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є власником 1/4 частки кв. АДРЕСА_1 , а також її місце проживання зареєстровано за вказаною адресою у встановленому законом порядку. 
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Правосуддя здійснюється на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом; на засадах, згідно з якими суд повинен створювати умови і можливість для реалізації їхніх прав.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги зміст позовних вимог а також враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником спірного нерухомого майна, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, повернення майна – необґрунтовані, безпідставні та не підлягають задоволенню .
На підставі статті 141 ЦПК України оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати покладаються на позивача. 
Керуючись статтями 141, 263-265 ЦПК України, суд -
вирішив:
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, повернення частки квартири – відмовити. 
Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Відомості про учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;
відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 . 
Повний текст рішення буде складено 04.06.2026.

Суддя         Г.А. Микульшина