ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

15 травня 2026 року	Справа №160/6089/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради щодо неналежного розгляду заяви від 11.03.2026, яка полягала у відмові від надання пільг у натуральній форм та зверненні про призначення грошових компенсацій за соціальні пільги, у зв?язку з тим, ці відповідач обмежився формальною відпискою та не ухвалив рішення по суті заявлени вимог;
- зобов?язати відповідача розглянути мою заяву по суті та прийняти індивідуальне рішення щодо призначення грошової компенсації за соціальні пільги, відмовившись від надання у натуральній формі, відповідно до чинного законодавства та міжнародних зобов?язань України;
- зобов?язати відповідача розглянути мою заяву по суті, прийняти індивідуальне рішення щодо призначення грошової компенсації за кожним видом соціальної допомоги та повідомити мене про прийняте рішення в установлені законом строки, забезпечивши прозорість, повноту та своєчасність реалізації моїх прав.
Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи та має право на соціальний захист відповідно до законодавства України. Позивач подав заяву до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради щодо: відмови від надання пільг у натуральній формі; призначення грошової компенсації за соціальні пільги: компенсації витрат на проїзд у громадському транспорті; компенсації вартості безоплатної юридичної допомоги. Однак, на думку позивача, відповідач не забезпечив належного розгляду звернення та не прийняв рішення щодо можливості призначення грошової компенсації. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2026 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи приначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, де вказав, що відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11.06.2025 №695 «Деякі питання надання окремих видів державної соціальної допомоги Пенсійним фондом України», від 25.06.2025 №765 «Деякі питання призначення та виплати державних соціальних допомог, соціальних стипендій органами Пенсійного фонду України» та від 23.06.2025 №766 «Про реалізацію експериментального проекту щодо централізації механізму виплати деяких державних допомог», з 01.07.2025 функції щодо призначення та виплати державних соціальних допомог передані до Пенсійного фонду України. Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особи з інвалідністю І та ІІ групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю І групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю І групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Постановами КМУ №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» та №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах» від 14.03.2018 було врегульоване питання надання пільг у готівковій формі. Зокрема, постановою КМУ №197 затверджено Порядок надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду, яким передбачалося, що фінансування відповідних витрат здійснюється за рахунок місцевих бюджетів відповідно до пп. «Ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2018 у справі №826/6434/18 постанови Кабінету Міністрів України Nє196 та Nє197 визнані протиправними та нечинними. Узв?язку з тим, що на сьогоднішній день порядок виплати компенсації за пільговий проїзд в грошовій формі законодавчо не врегульовано, органи місцевого самоврядування позбавлені можливості здійснювати виплати в готівковій формі за проїзд. Більш того функції щодо призначення та виплати державних соціальних допомог передані до Пенсійного фонду України, саме тому ОСОБА_1 було обгрунтовано рекомендовано звернутись до Пенсійного фонду України. Крім цього, законодавчо не врегульовано можливість надання грошової компенсації замість безоплатної правничої допомоги. Таким чином, відповідач, як орган місцевого самоврядування, не має повноважень щодо організації, фінансування чи забезпечення надання безоплатної правової допомоги, а також не може впливати на рішення центральних органів виконавчої влади чи надавати їм обов?язкові до виконання вказівки. У задоволенні позовних вимог просить відмовити.
Від позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідач не розглянув заяву позивача по суті; не встановив, чи може позивач фактично реалізувати право на пільговий проїзд; не прийняв індивідуального рішення щодо кожної із заявлених вимог; не звернувся до компетентних органів або не передав звернення за належністю; обмежився формальною відповіддю про «неможливість» задоволення вимог. Відповідач у відзиві фактично підтверджує, що не приймав рішення по суті, а лише повідомив про неможливість виконання заявлених вимог. Зазначив, що відповідач дійсно не має повноважень, він був зобов?язаний: повідомити, який саме орган є компетентним, та вказати Код ЄДРПОУ організації; передати звернення за належністю відповідно до Закону України «Про звернення громадян»; прийняти мотивоване індивідуальне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи. Позивачем 11.03.2026 подано заяву до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради щодо: відмови від надання пільг у натуральній формі; призначення грошової компенсації за соціальні пільги: компенсації витрат на проїзд у громадському транспорті; компенсації вартості безоплатної юридичної допомоги.
Листом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради №453 від 12.03.2026 повідомлено, що відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11.06.2025 №695 «Деякі питання надання окремих видів державної соціальної допомоги Пенсійним фондом України», від 25.06.2025 Nє765 «Деякі питання призначення та виплати державних соціальних допомог, соціальних стипендій органами Пенсійного фонду України» та від 23.06.2025 Nє766 «Про реалізацію експериментального проекту щодо централізації механізму виплати деяких державних допомог», з 01.07.2025 функції щодо призначення та виплати державних соціальних допомог передані до Пенсійного фонду України. Постановами КМУ №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» та №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах» від 14.03.2018 було врегульоване питання надання пільг у готівковій формі. Зокрема, постановою КМУ №197 затверджено Порядок надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду, яким передбачалося, що фінансування відповідних витрат здійснюється за рахунок місцевих бюджетів відповідно до пп. «Ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2018 у справі Nє 826/6434/18 постанови Кабінету Міністрів України Nє196 та Nє197 визнані протиправними та нечинними. Узв?язку з тим, що на сьогоднішній день порядок виплати компенсації за пільговий проїзд в грошовій формі законодавчо не врегульовано, органи місцевого самоврядування позбавлені можливості здійснювати виплати в готівковій формі за проїзд. Крім цього, законодавчо не врегульовано можливість надання грошової компенсації замість безоплатної правничої допомоги. Безкоштова юридична допомога не входить до компетенції управління, рекомендуємо звернутися до сектору «Марганецьке бюро правової допомоги» Нікопольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги» за адресою м. Марганець, вул. Валерія Лобановського (Олега Кошового) буд. 4.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо розгляду його звернення протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів визначає Закон України «Про адміністративну процедуру» № 2073-IX (надалі - Закон № 2073-IX).
Частиною 2 ст. 1 Закону № 2073-IX визначено, що дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час:
1) розгляду звернень осіб, що містять пропозиції, рекомендації щодо формування державної політики, вирішення питань місцевого значення, а також щодо врегулювання суспільних відносин;
2) конституційного провадження, кримінального провадження, судового провадження, виконавчого провадження (крім виконання адміністративних актів), оперативно-розшукової діяльності, розвідувальної діяльності, контррозвідувальної діяльності, вчинення нотаріальних дій, виконання покарань, застосування законодавства про національну безпеку і оборону, громадянство, надання притулку в Україні, захист економічної конкуренції (крім справ про надання дозволів та висновків на узгоджені дії, концентрацію суб`єктів господарювання);
3) державної служби, дипломатичної та військової служби, служби в органах місцевого самоврядування, служби в поліції, а також іншої публічної служби;
4) реалізації конституційного права громадян брати участь у всеукраїнському та місцевих референдумах, обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування;
5) оскарження процедур публічних закупівель;
6) нагородження державними нагородами та відзнаками;
7) здійснення помилування;
8) здійснення оцінки впливу на довкілля.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян».
Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до ст. 12 вказаного Закону дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про судоустрій і статус суддів", "Про доступ до судових рішень", "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження", "Про адміністративну процедуру".
Якщо вирішення питань, порушених у заявах (клопотаннях) і скаргах громадян, належить до предмета регулювання Закону України "Про адміністративну процедуру", вони розглядаються в порядку, встановленому зазначеним Законом України.
Як встановлено судом, у спірних правовідносинах, позивач звернувся до Управління із письмовою заявою в порядку Закону України "Про звернення громадян", оскільки порушене ним питання стосується його соціально-економічних та особистих прав.
Згідно ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Згідно ст.19 Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було до пущено порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термі не більше п`яти дні пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
Положеннями статті 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
З огляду на викладене, можна дійти висновку, що громадяни мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду їх звернень.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.03.2025 по справі №460/21284/23, істотною умовою відповіді є її належне обґрунтування й вирішення порушених у зверненні питань, із урахуванням суті відповідного звернення й на підставі його ґрунтовного й усебічного вивчення.
У спірних правовідносинах, позивач у поданій заяві від 11.03.2026 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради зазначив про відмову від надання пільг у натуральній формі та просив призначити грошові компенсації за соціальні пільги: компенсації витрат на проїзд у громадському транспорті; компенсації вартості безоплатної юридичної допомоги.
Згідно із частиною 3 статті 4 Закону №875-XII, пільги особам з інвалідністю надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію «дитина з інвалідністю» (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату). Порядок оформлення та видачі відповідних посвідчень іноземцям, які відповідно до закону мають право на пільги, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Частиною 1 статті 38-1 Закону №875-XII гарантоване право особам з інвалідністю I та II групи, дітям з інвалідністю та особам, які супроводжують цих осіб, на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті.
Застереження щодо заборони звуження змісту та обсягу права безоплатного проїзду вказаних осіб, як таких, що втратили працездатність з незалежних від них причин, передбачене приписами ч. 4 ст. 38-1 Закону № 875-XII.
Так, згідно зі ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.
Відповідно до статей 39, 41, 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка). Пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення. Договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.
Частиною 2 ст.29, ст.31 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.
Відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати. Відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються дозволом органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування автобусних маршрутів, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування (рейсів), які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника.
Аналогічні положення щодо компенсації вартості пільгових поїздок визначені приписами ч.2 ст.7 Закону України «Про транспорт», згідно з якими відшкодування збитків від безплатних перевезень пільгових категорій громадян регулюється нормативними актами Кабінету Міністрів України.
Відповідно до ст. 915 Цивільного кодексу України, перевезення, що здійснюється юридичною особою, вважається перевезенням транспортом загального користування, якщо із закону, інших нормативно-правових актів або ліцензії, виданої цій організації, випливає, що вона має здійснювати перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти за зверненням будь-якої особи. Договір перевезення транспортом загального користування є публічним договором.
Частиною 1 ст. 633 Цивільного кодексу України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необгрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою (ч. 4 ст. 633 Цивільного кодексу України).
Частиною 2 ст. 39 Закону №2344-III встановлено, що документами для регулярних пасажирських перевезень, зокрема для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду.
Пунктом 41 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176, в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 181 від 07.02.2018, встановлено, що пасажир повинен мати квиток на проїзд в автобусі (для пільгового проїзду посвідчення особи встановленого зразка чи довідку, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду електронний квиток та документи для пільгового проїзду.
Квиток дійсний тільки на зазначені у ньому дату і маршрут руху.
Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка.
При цьому, питання відшкодування витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, відносини між органами місцевого самоврядування, виконавчої влади та надавачами відповідних послуг визначаються відповідно до актів Кабінету Міністрів України на договірних засадах саме між замовником та перевізником.
Пунктом 8 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII визначено, що пільги з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), комунальних послуг, користування паливом, скрапленим газом, телефоном, послуг із встановлення квартирних телефонів; проїзду усіма видами міського, приміського та міжміського транспорту; бензину (пального), ремонту, технічного обслуговування автомобілів та транспортного обслуговування; оплата пільгового одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, виробів медичного призначення за рецептами лікарів, зубопротезування; пільгового забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад (крім забезпечення санаторно-курортним лікуванням інвалідів із захворюваннями нервової системи (з наслідками травм і захворюваннями хребта та спинного мозку); пільгового капітального і поточного ремонту власних жилих будинків і квартир, що передбаченізаконами України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту","Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", "Про жертви нацистських переслідувань", "Про охорону дитинства", «Про соціальний захист дітей війни", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист","Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", та виплати, компенсації і допомоги відповідно доЗакону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"можуть надаватися у готівковій формі у розмірах та порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що право громадян на пільговий проїзд громадським транспортом передбачено чинним законодавством України, зокрема, Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", а порядок реалізації такого права визначений постановами Кабінету Міністрів України.
Також суд вважає за необхідне вказати, що механізм відшкодування збитків від безоплатних перевезень пільгових категорій громадян було врегульовано в постановах Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №197 та №196.
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №197 затверджено Порядок надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах, яким визначено механізм надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських (крім залізничного та річкового транспорту) та міжміських маршрутах за рахунок відповідних місцевих бюджетів у разі прийняття такого рішення органами місцевого самоврядування (далі - Порядок №197).
Згідно з пунктом 4 Порядку №197 щомісячні готівкові виплати здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх створення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) у сумі, що не менша розміру, визначеного відповідно до пункту 4 цього Порядку.
Постанову Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» постановлено з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері транспортного обслуговування, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг, відповідно до статей 5 і 10 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" Кабінет Міністрів України.
Однак, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2018 у справі №826/6434/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2019, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» та визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій форм з оплати пільгового проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах».
Згідно із частиною 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Враховуючи наведене суд зазначає, що постанови Кабінету Міністрів України №196 та 197 від 14.03.2018 втратили свою чинність з 19.03.2019, з урахуванням набрання рішенням в адміністративній справі №826/6434/18 законної сили.
Враховуючи, що листом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради №453 від 12.03.2026 позивача повідомлено, що Постановами КМУ №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» та №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах» від 14.03.2018 врегульоване питання надання пільг у готівковій формі. Зокрема, постановою КМУ Nє 197 затверджено Порядок надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду, яким передбачалося, що фінансування відповідних витрат здійснюється за рахунок місцевих бюджетів відповідно до пп. «Ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2018 у справі Nє 826/6434/18 постанови Кабінету Міністрів України Nє196 та Nє197 визнані протиправними та нечинними. Узв?язку з тим, що на сьогоднішній день порядок виплати компенсації за пільговий проїзд в грошовій формі законодавчо не врегульовано, органи місцевого самоврядування позбавлені можливості здійснювати виплати в готівковій формі за проїзд, суд доходить висновку, що відповідь на першу частину запиту позивача щодо компенсації вартості проїзду Управлінням надано у повному обсязі.
Стосовно питання позивача, порушеного в запиті, щодо компенсації безоплатної правничої допомоги, то відповідач в листі №453 від 12.03.2026 повідомив, що законодавчо не врегульовано можливість надання грошової компенсації замість безоплатної правничої допомоги. Безкоштова юридична допомога не входить до компетенції управління, рекомендовано звернутися до сектору «Марганецьке бюро правової допомоги» Нікопольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги» за адресою м.Марганець, вул. Валерія Лобановського (Олега Кошового) буд. 4.
Компенсація витрат за надання безоплатної правничої допомоги виплачується саме адвокату, який надавав таку допомогу, а не особі, яка її отримувала.
Особа, якій надано безоплатну вторинну правничу допомогу, не є стороною фінансування таких послуг та не несе витрат на оплату праці адвоката. Оплата послуг і компенсація витрат адвоката здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України через відповідний центр з надання безоплатної правничої допомоги.
Такий підхід прямо передбачений Законом України «Про безоплатну правничу допомогу», зокрема положеннями щодо: укладення контрактів та договорів з адвокатами; оплати послуг адвокатів; компенсації їх витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.
Отже, вимоги про компенсації на користь особи, яка отримала безоплатну правничу допомогу, суперечать правовій природі системи БПД, оскільки компенсаційний механізм спрямований виключно на відшкодування витрат адвоката, як суб`єкта надання такої допомоги.
Таким чином, суд доходить висновку, що відповідь на другу частину запиту позивача щодо компенсації безоплатної правничої допомоги Управлінням надано також у повному обсязі, отже відповідачем не допущено протиправної бездіяльності.
Зважаючи, що відповідачем не допущено протиправної бездіяльності щодо неналежного розгляду заяви від 11.03.2026, то похідні вимоги щодо зобов?язання відповідача розглянути заяву по суті та прийняти індивідуальне рішення щодо призначення грошової компенсації за соціальні пільги, відмовившись від надання у натуральній формі, відповідно до чинного законодавства та міжнародних зобов?язань України та зобовязання розглянути заяву по суті, прийняти індивідуальне рішення щодо призначення грошової компенсації за кожним видом соціальної допомоги та повідомити про прийняте рішення в установлені законом строки, забезпечивши прозорість, повноту та своєчасність реалізації моїх прав також, не підлягають задоволенню.
За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 77, 90, 241-246, 250, 257 – 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Марганецької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська