Справа № 493/108/26 
Провадження № 2/493/409/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року    м. Балта Одеської області
Балтський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Волошина І.С.
секретаря судового засідання Доскоч А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балта цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Піщанської сільської ради Подільського району Одеської області про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі,
за участю представника позивача – адвоката Спесивцева В.В., та представника відповідача – адвоката Тимощука Є.С., 

В С Т А Н О В И В:

23.01.2026 року адвокат Спесивцев В.В. від імені позивача ОСОБА_1 в електронній формі через електронний кабінет підсистеми «Електронний Суд» звернувся до Балтського районного суду Одеської області із позовною заявою до Піщанської сільської ради Подільського району Одеської області про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі.
В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на такі обставини.
29 грудня 2018 року між ФОП ОСОБА_2 та Балтською районною державною адміністрацією Одеської області було укладено договір оренди землі строком на сім років щодо передачі у користування земельної ділянки, яка знаходиться на території Гербінської сільської ради, площею 30,00 га, за кадастровим номером: 5120681500:01:001:0513. 
Предметом вказаного договору є те, що Орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Гербінської сільської ради Балтського району Одеської області. Земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (п.15 Договору). 
Після смерті Орендаря, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем вказаного права оренди земельної ділянки за кадастровим номером: 5120681500:01:001:0513, порзивачем успадкувано вказане право оренди згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №608 від 01.09.2022 року. 
Державним реєстратором Балтської міської ради Одеської області Карасюком В.І. було проведено зміни до державної реєстрації іншого речового права (права оренди) земельної ділянки, кадастровий номер 5120681500:01:001:0513 площею 30 га за ОСОБА_1 . Номер запису про інше речове право 29881042 від 14.01.2019 року, на підставі договору оренди від 29.12.2018 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом №608 від 01.09.2022 року.
З метою використання свого переважного права на укладення договору оренди землі на новий строк ОСОБА_1 звернувся до Піщанської СТГ Подільського району Одеської області з листом-повідомленням від 27.11.2025 року щодо укладення договору оренди землі на новий строк на тих самих умовах і на той самий строк. До листа - повідомлення додано проект додаткової угоди про продовження (поновлення) договору оренди землі від 29.09.2022 року у 2 екземплярах; копію договору оренди землі від 29.12.2018 року; витяг з ДЗК №НВ-5107245892018 від 27.12.2018 року, інформаційну довідку з ДРРП №443998494 від 17.09.2025 року та свідоцтво про право на спадщину серія НСВ N464438.
Зазначений лист отримано Піщанською СТГ 27.11.2025 року за вхідним номером Т-306, про що свідчить відповідна відмітка на ньому. Проте, Піщанською сільською радою було прийнято рішення №891- VIII від 23.12.2025 року «Про відмову в поновленні договору оренди землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 5120681500:01:001:0513). Підставою для відмови в укладені договору оренди землі на новий строк є висновок про те, що поновлення договору в порядку статей 32-33 Закону України «Про оренду землі» не застосовується, оскільки сторони власним волевиявленням виключили можливість його поновлення, зокрема п.41 Договору. 
Запропоновані ОСОБА_1 умови нового договору, а саме продовження строку оренди на 7 років та збереження розміру орендної плати на рівні 9% від нормативної грошової оцінки, є економічно необґрунтованими та не забезпечують належного рівня надходжень до місцевого бюджету. 
Позивач ОСОБА_1 не погоджується з такою відмовою відповідача щодо поновлення договору в порядку статей 32-33 Закону України «Про оренду землі» , тому звернувся до суду із позовною вимогою про визнання укладеною між Піщанською сільською радою та ОСОБА_1 додаткової угоди до договору оренди землі від 29 грудня 2018 року.
27.01.2026 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
12.02.2026 року до суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У відзиві зазначив, що 27.11.2025 року позивач звернувся до Піщанської сільської ради з листом-повідомленням про поновлення договору оренди від 29.12.2018 року на новий строк із додаванням проекту додаткової угоди, в якій пропонував: продовжити строк оренди на 7 років; зберегти орендну плату на рівні 9% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. За результатами розгляду зазначеного звернення Піщанською сільською радою прийнято рішення №891-VIII від 23.12.2025 року «Про відмову в поновленні договору оренди землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 5120681500:01:001:0513)», яким у поновленні договору оренди позивачу було відмовлено. 
Вказаним рішенням №891-VIII від 23.12.2025 року сільська рада, керуючись положеннями статей 32–34 Закону України «Про оренду землі», статей 12, 93, 122– 124, 126-1 Земельного кодексу України, Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а також пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відмовила у поновленні договору оренди з таких підстав: 2.1. Пряма заборона поновлення договору умовами самого договору Пунктом 41 договору оренди землі від 29.12.2018 року сторони прямо передбачили: «Після припинення даного договору його дія не поновлюється. Сторони можуть проводити переговори щодо укладення нового договору». Отже, сторони договору свідомо та добровільно виключили можливість поновлення договору в порядку статей 32–33 Закону України «Про оренду землі». Таке положення відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 628 Цивільного кодексу України, згідно з яким сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов. Таким чином, поновлення договору у судовому порядку суперечить безпосередньому змісту договору оренди.
Рішенням сільської ради встановлено, що запропоновані позивачем умови нового договору є економічно необґрунтованими, а саме: пропозиція щодо збереження розміру орендної плати на рівні 9% від нормативної грошової оцінки не відповідає актуальній економічній ситуації та інтересам територіальної громади; запропонований строк оренди 7 років не забезпечує ефективного та раціонального використання земельної ділянки. Згідно з ч.4 ст.33 Закону України «Про оренду землі», у разі недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору переважне право орендаря на поновлення припиняється. Отже, відсутність згоди щодо істотних умов договору є самостійною та достатньою підставою для відмови у його поновленні.
Позивач просить суд фактично замінити собою волевиявлення органу місцевого самоврядування та визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі. Однак такі вимоги є безпідставними з огляду на наступне: 1. Договір оренди 2018 року прямо забороняє його поновлення (п.41 договору). 2. Механізм автоматичного поновлення за ст.126-1 ЗК України не може бути застосований, оскільки: договір укладено до набрання чинності відповідними змінами законодавства; він не містить застереження про поновлення. 3. Переважне право орендаря, передбачене ст.33 Закону України «Про оренду землі», не є абсолютним і припиняється у разі недосягнення згоди щодо істотних умов. 4. Рішення сільської ради про відмову в поновленні оренди прийнято в межах її повноважень, визначених ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та не суперечить вимогам земельного законодавства. 5. Суд не наділений правом примусово нав`язувати органу місцевого самоврядування укладення договору на умовах, які не відповідають інтересам територіальної громади.
20.02.2026 року до суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначив, що під час прийняття Піщанською сільською радою рішення №891-VIII від 23.12.2025 року про відмову у поновленні договору оренди, органом місцевого самоврядування не враховано положень Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», помилково застосовано норми, які регулюють інші правовідносини. Таким чином, рішення Піщанської сільської ради суперечить нормам чинного законодавства, є протиправним та порушує переважне право позивача на укладення договору оренди землі на новий строк.
26.02.2026 року до суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Надав пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві та відповіді на відзив відповідача.
Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Надав пояснення, аналогічні за змістом відзиву на позовну заяву.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
29 грудня 2018 року між ФОП ОСОБА_2 та Балтською районною державною адміністрацією Одеської області було укладено договір оренди землі щодо передачі у користування земельної ділянки, яка знаходиться на території Гербінської сільської ради, площею 30,00 га., за кадастровим номером: 5120681500:01:001:0513. 
Предметом вказаного договору є те, що Орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Гербінської сільської ради Балтського району Одеської області.
В оренду передається земельна ділянка загальною площею, у тому числі землі сільськогосподарського призначення, 30,00га (кадастровий номер 5120681500:01:001:0513) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок земель колективної власності колишнього КСП «Світанок» на території Гербінської сільської ради Балтського району Одеської області (за межами населеного пункту) (п.2 Договору). 
Пунктом 8 Договору передбачено, що договір укладено до моменту здійснення їх власниками державної реєстрації права власності на земельну ділянку, але не більш ніж на сім років.
Дія договору припиняється у разі: - закінчення строку, на який його було укладено; - придбання орендарем земельної ділянки у власність; - викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленого законом; - ліквідації юридичної особи-орендаря.(п.35 Договору).
Пунктом 41 Договору обумовлено, що сторони домовились, що після припинення даного договору його дія не поновляється. Сторони можуть проводити переговори щодо укладення нового Договору.
Згідно п.42 Договору, цей договір набирає чинності після підписання його сторонами. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до чинного законодавства. 
Після смерті Орендаря, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємець вказаного права оренди - ОСОБА_1 успадкував вказане право оренди земельної ділянки за кадастровим номером: 5120681500:01:001:0513 згідно свідоцтва про право на спадщину серія НСВ №464438 за заповітом №608 від 01.09.2022 року. 
Як вбачається із даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 459171375 від 02.01.2025 року, державним реєстратором Балтської міської ради Одеської області Карасюком В.І. на підставі прийнятого рішення (індексний № 64740426 від 08.09.2022 року) було проведено зміни до державної реєстрації іншого речового права (права оренди) земельної ділянки кадастровий номер 5120681500:01:001:0513 площею 30 га за ОСОБА_1 . Номер запису про інше речове право 29881042 від 14.01.2019 року. Вказані вище реєстраційні дії державного реєстратора Карасюка В.І. було здійснено на підставі договору оренди від 29.12.2018 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом №608 від 01.09.2022 року.
Позивач звернувся до Піщанської СТГ Подільського району Одеської області з листом-повідомленням від 27.11.2025 року щодо укладення договору оренди землі на новий строк на тих самих умовах і на той самий строк. До листа - повідомлення додав проект додаткової угоди про продовження (поновлення) договору оренди землі від 29.09.2022 року у 2 екземплярах; копію договору оренди землі від 29.12.2018 року, витяг з ДЗК №НВ-5107245892018 від 27.12.2018 року, інформаційну довідку з ДРРП №443998494 від 17.09.2025 року та свідоцтво про право на спадщину серія НСВ N464438. Зазначений лист отримано Піщанською СТГ 27.11.2025 року за вхідним номером Т-306, про що свідчить відповідна відмітка на ньому.
Рішенням Піщанської сільської ради від 23.12.2025 року №891-VIII «Про відмову в поновленні договору оренди землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 5120681500:01:001:0513)» у поновленні договору оренди позивачу було відмовлено.
Підставою для відмови в укладені договору оренди землі на новий строк є висновок про те, що відповідно до пункту 41 договору оренди землі від 29.12.2018 року сторони погодили: «Після припинення даного договору його дія не поновлюється. Сторони можуть проводити переговори щодо укладення нового договору». Таким чином, поновлення договору в порядку статей 32-33 Закону України «Про оренду землі» не застосовується, оскільки сторони власним волевиявленням виключили можливість його поновлення, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 628 Цивільного кодексу України. Пункт 41 договору дозволяє сторонам проводити переговори щодо укладення нового договору оренди, однак закон не зобов`язує сільську раду погоджуватися на умови, запропоновані орендарем. Запропоновані Вами умови нового договору, а саме продовження строку оренди на 7 років та збереження розміру орендної плати на рівні 9% від нормативної грошової оцінки, є економічно необгрунтованими та не забезпечують належного рівня надходжень до місцевого бюджету. Додатково повідомляємо, що дана земельна ділянка має статус невитребуваної земельної частки (паю). Правовий режим таких ділянок визначено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Відповідно до частини третьої статті 13 цього Закону, якщо до 1 січня 2028 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець, які не оформлять право власності на земельну ділянку, вони вважаються такими, що відмовилися від її отримання. У зв`язку з цим сільська рада зобов`язана формувати економічно збалансовану орендну політику щодо таких земель в інтересах громади. 
Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України.
Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду.
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
У постанові Верховного Суду від 03.05.2022 року по справі №243/12643/19 викладено правовий висновок про те, що з моменту, коли сторони договору, як виду правочину, дійшли згоди з усіх істотних умов цього договору, такий договір вважається укладеним, якщо законом не визначено інший момент його укладення, зокрема реєстрацію договору та/або його нотаріальне посвідчення. У цьому випадку договір вважався укладеним з моменту його реєстрації та/ або нотаріального посвідчення. При цьому загальні вимоги до чинності правочину визначені положеннями статті 203 ЦК України.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).
За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).
Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.
Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з абз. 2 частини другої статті 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Виходячи з приписів ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Згідно з ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.
Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно зі ст. 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Згідно з приписами підпункту 1 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» ЗК України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель», щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення: а) державної, комунальної власності, невитребуваних, нерозподілених земельних ділянок, а також земельних ділянок, що залишилися у колективній власності і були передані в оренду органами місцевого самоврядування; б) приватної власності.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» від 19.10.2022 року №2698-IX набрав чинності 19.11.2022 року.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно зі ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
Згідно зі ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч.1 , ч. 3 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. При передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може бути меншим як 7 років, для земельних ділянок сільськогосподарського призначення, переданих в оренду для закладання та/або вирощування багаторічних насаджень (плодових, ягідних, горіхоплідних, винограду), не може бути меншим як 25 років.
Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про оренду землі» після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.
За правилами частини 4 ст.33 Закону України «Про оренду землі» при укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Відповідно до пункту 1-2 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про оренду землі» укладення, виконання, зміна, поновлення і припинення договорів оренди землі та набуття права оренди, суборенди земельних ділянок в Україні або окремих її місцевостях, у яких введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням пунктів 27 і 28 розділу X «Перехідні положення» ЗК України.
Висновки суду.
Судом встановлено та сторонами у справі не оспорювалося, що 29 грудня 2018 року між ФОП ОСОБА_2 та Балтською районною державною адміністрацією Одеської області було укладено договір оренди землі строком на сім років щодо передачі у користування земельної ділянки, яка знаходиться на території Гербінської сільської ради, площею 30,00 га, за кадастровим номером: 5120681500:01:001:0513. Сторонами указаного договору оренди землі було погоджено, що його укладено до моменту здійснення їх власниками державної реєстрації права власності на земельну ділянку, але не більш ніж на сім років. Також, сторони домовились, що після припинення даного договору його дія не поновляється. Сторони можуть проводити переговори щодо укладення нового Договору. Цей договір набирає чинності після підписання його сторонами. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до чинного законодавства.
З конструкції наведених умов договору вбачається, що сторони уклали договір не більш ніж на сім років і що після припинення даного договору його дія не поновляється. Сторони можуть проводити переговори щодо укладення нового Договору.
Договір оренди було підписано сторонами 29.12.2018 року і відповідно договір набирав чинності після підписання його сторонами.
Отже, виключно після підписання договору 29.12.2018 року, Договір оренди землі №б/н від 29.12.2018 року набув чинності, та саме з цієї дати почався строк оренди - 7 років.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Таким чином, датою набрання чинності, а також початком перебігу строку дії Договору оренди земельної ділянки є 29.12.2018 року, тобто з дати підписання такого договору, а відповідно, сім років строку дії такого договору закінчилися - 29.12.2025 року.
Щодо переважного права наймача, суд виснує наступне.
У частині першій статті 777 ЦК України закріплено переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачено певну процедуру здійснення цього права. Поновлення договорів оренди землі, укладених до 16.07.2020 року, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.
Так, згідно зі ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент укладання договору оренди) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.
У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Пунктом 41 Договору оренди землі №б/н від 29.12.2018 року передбачено, що сторони домовились, що після припинення даного договору його дія не поновляється. Сторони можуть проводити переговори щодо укладення нового Договору.
Таким чином, відповідач відповідно до п.41 Договору оренди, дотримуючись умов договору, повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди, ще на той час чинного договору оренди. Рішенням Піщанської сільської ради від 23.12.2025 року №891-VIII «Про відмову в поновленні договору оренди землі сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 5120681500:01:001:0513)» у поновленні договору оренди позивачу було відмовлено, на підставі того, що відповідно до пункту 41 договору оренди землі від 29.12.2018 року. Таким чином, поновлення договору в порядку статей 32-33 Закону України «Про оренду землі» не застосовується, оскільки сторони власним волевиявленням виключили можливість його поновлення, що відповід ає принципу свободи договору, закріпленому у статті 628 Цивільного кодексу України. Пункт 41 договору дозволяє сторонам проводити переговори щодо укладення нового договору оренди, однак закон не зобов`язує сільську раду погоджуватися на умови, запропоновані орендарем. 
Відповідач також не погодився на запропоновані позивачем умовами продовження договору, а саме продовження строку оренди на 7 років та збереження розміру орендної плати на рівні 9% від нормативної грошової оцінки, які, як він вважає, є економічно необгрунтованими та не забезпечують належного рівня надходжень до місцевого бюджету.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідача із пропозицією укладення нового Договору.
Отже, відмовляючи в поновленні строку договору оренди землі на новий строк, відповідач діяв правомірно, а переважне право позивача, як орендаря, порушено не було.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України).
Право орендаря на поновлення договору оренди землі не є абсолютним, наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору з орендарем дають підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, не порушено. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.04.2019 року по справі №625/166/18.
Оскільки правовідносини, між позивачем та відповідачем за Договором оренди землі №б/н від 29.12.2018 року припинилися внаслідок закінчення строку дії цього договору, сторони не проводили переговори щодо укладення нового договору, тому відповідач на власний розсуд вправі розпоряджатися своїм майном.
З огляду на викладене, заслухавши пояснення представників сторін, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих сторонами та витребуваних судом доказів.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки суд ухвалив у позові відмовити повністю, то судові витрати, понесені Позивачем, необхідно залишити за ним.
Судові витрати зі сплати судового збору необхідно залишити за Позивачем.
Керуючись ст.ст.3, 13, 81, 141, 263, 264-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Піщанської сільської ради Подільського району Одеської області про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду буде складений 18 травня 2026 року.

СУДДЯ