ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року Справа № 915/1593/25 
м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Мавродієвої М.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко Т.В., 
представника позивача: Сорочана В.О. (в режимі ВКЗ в судових дебатах), 
представника відповідача: не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Фізичної особи-підприємця Воєводи Людмили Григорівни,
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Комарницького Всеволода Володимировича, 
про: стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 645600,0 грн, -

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець Воєвода Людмила Григорівна звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 03.11.2025 (вх.№15417/25 від 03.11.2025) в електронному вигляді, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Комарницького Всеволода Володимировича безпідставно набутих коштів в сумі 645600,0 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що Фізична особа-підприємець Воєвода Людмила Григорівна з 01.09.2016 займається господарською діяльністю в м.Південноукраїнську Миколаївської області, і здійснює свою діяльність в магазині непродовольчих товарів. 19.09.2025, в результаті перевірки взаєморозрахунків з постачальником, та внутрішньої перевірки, нею було встановлено, що в період з листопада 2022 року по липень 2023 року на рахунок відповідача - Фізичної особи-підприємця Комарницького Всеволода Володимировича різними сумами було перераховано 645600,0 грн. З`ясовуючи обставини справи позивач виявив, що кошти відповідачу були перераховані помилково, жодних товарів чи послуг відповідач не надавав, та вказані кошти відповідач отримав без будь-якої правової підстави, а відрахування здійснювались внаслідок збою в програмному забезпеченні під час підготовки платіжних інструкцій. 19.09.2025 під час з`ясування обставин перерахунку йому коштів, на адресу відповідача була направлена претензія, яку відповідач проігнорував. Позивач, посилаючись на ст.ст.1212, 1213 ЦК України зазначає, що отримані відповідачем кошти в сумі 645600,0 грн є безпідставно набутими коштами та просить суд їх стягнути.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2025, - справу №915/1593/25 призначено головуючому судді Мавродієвій М.В.
Ухвалою суду від 10.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 10.12.2025. Запропоновано позивачу надати суду в строк до 10.12.2025 належним чином завірені копії рахунків, зазначених в Акті взаєморозрахунків із заборгованістю від 19.09.2025 та у претензії щодо невиконання зобов`язань за рахунками від 19.09.2025 на загальну суму 645600,0 грн.
01.12.2026 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву б/н від 25.11.2025 (вх.№16803/25), в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та зазначає наступне. 
- позов є безпідставним, необґрунтованим і таким, що вводить в оману суд та свідчить про непослідовну недобросовісну поведінку позивача. Пояснення позивача є юридично неспроможними та суперечать його попередній позиції, оскільки від позивача на адресу відповідача надійшла претензія б/н від 19.09.2025 “щодо невиконаний зобов`язань за рахунками”. У цій претензії позивачем стверджується, що між сторонами, тобто, між ФОП Воєводою Л.Г. та ФОП Комарницьким В.В. у спрощений спосіб був укладений Договір (ст.181 ГК України, ст.ст.205, 638 ЦК України). Далі у претензії стверджується, що в період з грудня 2022 року по липень 2023 року ФОП Воєводою Л.Г. на виконання укладеного Договору було здійснено оплати у розмірі 645600,0 грн на рахунок ФОП Комарницький В.В. та стверджується, що “…станом на 19.05.2025 року зобов`язання за рахунками вами не виконано - оплачений товар/послуга не поставлений/не надана”. Тобто, претензія заявлена з приводу невиконання договірних зобов`язань стосовно грошових коштів, які були добровільно та свідомо перераховані позивачем на рахунок відповідача, не помилково, а на виконання укладеного договору. 
- ознайомившись з підставами та вимогами претензії б/н від 19.09.2025 відповідач надав відповідь, що рахунок не є правочином або договором, який містить умови, які можна порушити. За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Крім того, заявлена у претензії вимога “Виконати умови вище зазначених рахунків, а саме: поставити товар/надати послугу у повному обсязі протягом 7 календарних днів з моменту отримання претензії” – не є конкретною. Необхідно чітко вказати, що конкретно потрібно зробити: якщо поставити товар - то який саме, найменування, кількість, ціну. Якщо надати послугу - яку послугу, в чому вона полягає, її найменування, обсяг (кількість), ціну послуги. Натомість, всім цим вимогам претензія б/н від 19.09.2025 не відповідає. Вона є не конкретною та необґрунтованою належним чином. Копія відповіді на претензію з доказами направлення додається до відзиву. Таким чином, поведінка позивача є непослідовною і недобросовісною, оскільки, позивач заявив претензію про порушення умов договору, а позов - про помилкове, внаслідок комп`ютерного збою, перерахування коштів, суперечить забороні “non соncedit venire contra factum proprium”. 
- в порушення ст.ст.13, 74, 79 ГПК України позивач не навів жодних підтверджень “збою в програмному забезпечені”, що призвело до помилкового перерахування коштів. З іншого боку, відповідач надає завірені копії рахунків за переданий товар, а видаткові накладні на товар, який був переданий позивачу в рахунок оплати, були передані в двох примірниках в оригіналах позивачу оформлених та підписаних зі сторони відповідача (завірені копії рахунків додаються, за необхідності на вимогу суду за допомогою програмного забезпечення можлива повторна роздруківка накладних на товар, оригінали яких у двох примірниках були передані з товаром позивачу). Крім того, відповідач вказує, що як позивач, так і відповідач перебувають на спрощеній системі оподаткування. Відповідно до приписів п.296.1 ст.296 Податкового кодексу України, фізичні особи-підприємці, що є платниками єдиного податку першої і другої груп та платники єдиного податку третьої групи, та які не є платниками ПДВ, ведуть облік у довільній формі шляхом помісячного відображення отриманих доходів. Тобто, спрощена система оподаткування передбачає, що відповідач веде облік отриманих доходів на рахунку в банку. Інших доходів у формі готівкових розрахунків, бартеру тощо відповідач немає. Відтак, звичайна ділова практика роботи ФОП на єдиному податку без ПДВ полягає у тому, що покупцю передається товар разом з оригіналом рахунку та видатковою накладною. Враховуючи спрощену систему оподаткування та роботи фізичних осіб-підприємців, акти прийому-передачі товару зазвичай не підписуються. 
- відповідач вважає, що виконав свої обов`язки перед позивачем щодо передачі товару на вказані суми. З іншого боку, поведінка позивача, який згадав про “помилкове” перерахування цілком значної для ФОПа суми коштів 645600,0 грн через 2-3 роки виглядає сумнівно. Позивач не пояснив з точки зору принципу обачливості, як таке взагалі можливо, що з рахунку позивача “випадково” в період 2022 - 2023 років було перераховано різними сумами 645600,0 грн, але позивач помітив цю “випадковість” тільки наприкінці 2025 року. Посилаючись на Постанову Великої палати Верховного Суду у справі №916/3027/21 від 21.06.2023 відповідач стверджує, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач отримав спірні грошові кошти безпідставно або помилково.
10.12.2026 від позивача до суду надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи №4 від 09.12.2025 (вх.№17570/25), клопотання про долучення доказів б/н від 09.12.2025 (вх.№17571/25) на виконання вимог ухвали суду від 10.11.2025, а також надійшла відповідь на відзив б/н від 09.12.2025 (вх.№17575/25), в якій останній виклав заперечення на доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву.
10.12.2025 від відповідача до суду надійшла заява б/н від 10.12.2025 (вх.№17576/25), в якій він просив суд відкласти засідання на іншу дату, у зв`язку з неможливістю приймати участь в судовому засіданні, у зв`язку з хворобою та повідомив суд, що знаходиться на лікарняному.
10.12.2025 суд ухвалив відкласти розгляд справи на 20.01.2026.
15.12.2025 від відповідача до суду надійшли заперечення на клопотання (заяву) б/н від 12.12.2025 (вх.№17733/25), в яких він виклав заперечення в задоволенні клопотання позивача про долучення нових доказів та просить суд відмовити у задоволенні вказаного клопотання в повному обсязі. Того ж дня, до суду надійшли заперечення (на відповідь на відзив) б/н від 12.12.2025 (вх.№17746/25).
19.01.2026 від відповідача до суду надійшло клопотання б/н від 19.01.2026 (вх.№828/26), в якому він посилаючись на ст.ст.42, 46, 196 ГПК України, просить розглядати дану справу за його відсутності. Додатково до заперечення на позовну заяву повідомляє, що з позовними вимогами категорично не погоджується та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.
У зв`язку з оголошеною повітряною тривогою у м.Миколаєві, підготовче засідання 20.01.2026 не відбулось.
Ухвалою суду від 20.01.2026 суд призначив підготовче засідання на 24.02.2026.
Ухвалою суду від 24.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.03.2026.
У судовому засіданні 27.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення та зазначив, що проголошення вступної та резолютивної частини рішення відбудеться 06.04.2026.
Вступну та резолютивну частини рішення підписано судом 06.04.2026.

Щодо тривалості судового провадження, суд, з урахуванням критеріїв розумності, які вироблені Європейським судом з прав людини вважає за необхідне зазначити наступне.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. У частині 1 статті 6 Конвенції закріплено елементи права на судовий захист, серед яких є розумний строк розгляду справи, який вважається окремим елементом доступності правосуддя. 
Європейський суд з прав людини (надалі – ЄСПЛ), правовою основою функціонування та діяльності якого є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, опрацював критерії, які дозволяють зробити висновки про розумність розгляду конкретної справи. Зокрема, у п.47 рішення у справі “Бараона проти Португалії” 1987 року Суд відзначив: “Розумність тривалості розгляду повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформульованих у практиці Суду, зокрема, комплексності справи, поведінки заявника і відповідних державних органів”. Критерій комплексності справи означає оцінювання складності справи з урахуванням обставин і фактів, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть за собою певні юридичні наслідки. Вона може бути пов`язана як із питаннями факту, так і з правовими аспектами: характером фактів, які необхідно встановити; кількістю питань, які розглядаються в межах справи; віддаленістю, з точки зору простору та часу, між подіями та фактами, що розглядаються, та процесом судочинства; кількістю свідків та інших проблем, пов`язаних зі збором доказів; міжнародними факторами; приєднанням справи до інших, а також вступом у процес нових осіб. Крім того, складність справи, а відтак й строк її розгляду, залежать, від складності предмету доказування у справі, без чого неможливо правильно вирішити справу по суті та застосувати норми матеріального права; від обсягу фактів предмета доказування, який може змінюватися у зв`язку зі зміною підстав позову, збільшенням чи зменшенням позовних вимог; від кількості доказів, наданих сторонами”. 
Також ЄСПЛ зазначає, що тривалість строку розгляду справи може бути пов`язана з перевантаженням судової системи, що, в свою чергу, може бути викликано певними надзвичайними ситуаціями. Приймаючи до уваги, що з початку військової агресії Російської Федерації проти України бойові дії ведуться, у тому числі, на території Миколаївської області, Господарський суд Миколаївської області, через оголошення повітряних тривог, перебої з постачанням електричної енергії тощо, працював з певними обмеженнями у здійсненні правосуддя та не мав об`єктивної можливості для повноцінного розгляду справи №915/1593/25 в межах строку, передбаченого ГПК України.
Відповідно, розгляд даної справи відбувся у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, та продовженого відповідними указами Президента України воєнного стану через військову агресію російської федерації проти України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.
У період з листопада 2022 року по липень 2023 року з розрахункового рахунку ФОП Воєводи Людмили Григорівни (позивач у справі) за платіжними інструкціями (а.с.8-21, 26-28) було перераховано на розрахунковий рахунок, який належить ФОП Комарницькому Всеволоду Володимировичу (відповідач у справі) грошові кошти на загальну суму 645600,0 грн.
За твердженням позивачки зазначені грошові кошти були перераховані помилково та підлягають поверненню, оскільки жодної правової підстави для їх перерахунку не існувало, зокрема, жодних договорів між ФОП Воєводою Людмилою Григорівною та ФОП Комарницьким Всеволодом Володимировичем не укладалось.
До позовної заяви позивачкою додано претензію від 19.09.2025 (а.с.22), яка була направлена засобами поштового зв`язку на адресу відповідача, та в якій ФОП Воєвода Л.Г. вказує на здійснення в період з листопада 2022 по липень 2023 року, за різними платіжними інструкціями (з призначенням платежу: «згідно рахунку…») оплат на розрахунковий рахунок відповідача грошових коштів в загальній сумі 645600,0 грн, що вказує на укладання з відповідачем договору у спрощений спосіб, а оскільки оплачений товар не був поставлений, то позивачка просила поставити товар, а у разі неможливості повернути сплачені кошти.
Відповідь на зазначену претензію була надана відповідачем 14.11.2025 (а.с.44, 45), тобто після подання позову до суду. У вказаній відповіді відповідач заперечує факт існування договірних правовідносин; зазначає, що рахунок не може вважатись первинним документом та не містить умов, які можна порушити, а також посилається на недотримання форми, неконкретність та необґрунтованість претензії. В той же час, відповідь на претензію не містить заперечень по суті вимоги, зокрема, тверджень про поставку на користь позивачки товару на суму 645000,0 грн та, відповідно, безпідставність її вимоги.
Позивачка вважає грошові кошти в сумі 645600,0 грн такими, що набуті ФОП Комарницьким Всеволодом Володимировичем без достатніх правових підстав та, відповідно до ст.1212 ЦК України, такими, що повинні бути повернуті позивачу.
Вказані обставини стали підставою звернення ФОП Воєводи Людмили Григорівни до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою про стягнення з відповідача 645600,0 грн безпідставно набутих грошових коштів.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.
Згідно ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Предметом позову в цій справі є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів, отриманих без належних на те правових підстав.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
За приписами ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Таким чином, суд вважає необхідним зауважити, що застосування статті 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13, від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2018 у справі №904/5844/17.
Положення глави 83 застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою: 1) законом, 2) іншими правовими актами, 3) правочином.
Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18.
Як встановлено судом, позивачем перераховано відповідачу грошові кошти у загальній сумі 645600,0 грн за платіжними інструкціями (а.с.8-21, 26-28): 
- №3 від 12.11.2022 на суму 40000,0 грн (призначення платежу – рахунок №2/12112022 від 12.11.2022), 
- №19 від 15.12.2022 на суму 12500,0 грн (призначення платежу – рахунок №3/14122022 від 14.12.2022), 
- №21 від 16.12.2022 на суму 42000,0 грн (призначення платежу – рахунок №3/16122022 від 16.12.2022), 
- №22 від 21.12.2022 на суму 81000,0 грн (призначення платежу – рахунок №4/21122022 від 21.12.2022), 
- №26 від 27.12.2022 на суму 122400,0 грн (призначення платежу – рахунок №5/27122022 від 27.12.2022), 
- №6 від 10.01.2023 на суму 49200,0 грн (призначення платежу – рахунок №10/01/2023 від 10.01.2023), 
- №12 від 21.01.2023 на суму 10000,0 грн (призначення платежу – рахунок №21/01/2023 від 21.01.2023), 
- №13 від 29.01.2023 на суму 25500,0 грн (призначення платежу – рахунок №29/01/2023 від 29.01.2023), 
- №19 від 15.02.2023 на суму 6000,0 грн (призначення платежу – рахунок №15/02/2023 від 15.02.2023), 
- №28 від 23.02.2023 на суму 17000,0 грн (призначення платежу – рахунок №17/02/2023 від 23.02.2023), 
- №32 від 13.03.2023 на суму 19000,0 грн (призначення платежу – рахунок №18/03/2023 від 13.03.2023), 
- №40 від 29.03.2023 на суму 31400,0 грн (призначення платежу – рахунок №19/03/2023 від 29.03.2023), 
- №49 від 14.04.2023 на суму 25400,0 грн (призначення платежу – рахунок №14/04/2023 від 14.04.2023), 
- №53 від 02.05.2023 на суму 53500,0 грн (призначення платежу – рахунок №15/05/2023 від 02.05.2023), 
- №59 від 26.05.2023 на суму 20700,0 грн (призначення платежу – рахунок №16/06/2023 від 26.05.2023), 
- №63 від 07.06.2023 на суму 60000,0 грн (призначення платежу – рахунок №17/06/2023 від 07.06.2023), 
- №50 від 20.06.2023 на суму 30000,0 грн (призначення платежу – рахунок №18/06/2023 від 20.06.2023).
Відповідачем разом з відзивом надані суду наступні рахунки-фактури (а.с.48-64): 
№2/12112022 від 12.11.2022, в якому у розділі «Назва» зазначено: «новорічний асортимент згідно накладної №2/12112022 від 12.11.2022р.», 
№3/14122022 від 14.12.2022, в якому у розділі «Назва» зазначено: «Новорічні товари в асортименті згідно накладної №3/14122022 від 14.12.2022р.», 
№3/16122022 від 16.12.2022, в якому у розділі «Назва» зазначено: «Новорічні товари в асортименті згідно накладної №3/16122022 від 16.12.2022р.», 
№4/21122022 від 21.12.2022, в якому у розділі «Назва» зазначено: «Новорічні товари в асортименті згідно накладної №21/12/2022 від 21.12.2022р.», 
№5/27122022 від 27.12.2022, в якому у розділі «Назва» зазначено: «новорічний асортимент згідно накладної №5/27122022 від 27.12.2022р.», 
№10/01/2023 від 10.01.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «зимовий асортимент згідно накладної №10/01/2023 від 10.01.2023р.», 
№21/01/2023 від 21.01.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «зимовий асортимент згідно накладної №21/01/2023 від 21.01.2023р.», 
№29/01/2023 від 29.01.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «зимовий асортимент згідно накладної №29/01/2023 від 29.01.2023р.», 
№15/02/2023 від 15.02.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «свічки» в асортименті згідно накладної №15/02/2023 від 15.02.2023р.», 
№17/02/2023 від 23.02.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «документ ниці, гаманці, ключниці в асортименті згідно накладної №17/02/2023 від 23.02.2023р.», 
№18/03/2023 від 13.03.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «Набори слюсарного інструменту в асортименті згідно накладної №18/03/2023 від 13.03.2023р.», 
№19/03/2023 від 29.03.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «замки до дверей в асортименті згідно накладної №19/03/2023 від 29.03.2023р.», 
№14/04/2023 від 14.04.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «будівельні засоби в асортименті згідно накладної №14/04/2023 від 14.04.2023р.», 
№15/05/2023 від 02.05.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «карімати, спальні мешки в асортименті згідно накладної №15/05/2023 від 02.05.2023р.», 
№16/06/2023 від 26.05.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «будівельні краски в асортименті згідно накладної №16/06/2023 від 26.05.2023р.», 
№17/06/2023 від 07.06.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «будівельний інструмент, розчинники в асортименті згідно накладної №17/06/2023 від 07.06.2023р.», 
№18/06/2023 від 20.06.2023, в якому у розділі «Назва» зазначено: «будівельний інструмент в асортименті згідно накладної №18/06/2023 від 20.06.2023р.», 
При цьому, відповідачем зазначено, що оплативши вказані рахунки позивачка тим самим прийняла пропозицію відповідача укласти договір, чим засвідчив наявність договірних відносин між сторонами.
Відповідач зазначає, що виконав свої обов`язки перед позивачкою щодо передачі товару на вказані суми; зазначений у рахунках-фактурах товар було передано позивачці разом з двома примірниками видаткових накладних, підписаними з боку відповідача. Оскільки позивач та відповідач перебувають на спрощеній системі оподаткування, то звичайна ділова практика роботи ФОП на єдиному податку без ПДВ полягає у тому, що покупцю передається товар разом з оригіналом рахунку та видатковою накладною. Враховуючи спрощену систему оподаткування та принципи роботи фізичних осіб-підприємців, акти прийому-передачі товару зазвичай не підписуються. 
Стосовно посилань відповідача на перебування сторін у договірних відносинах та виконання з його боку обов`язку з передачі товарів, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Частиною 1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності до ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. 
Згідно ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Згідно ст.173 ГК України (який діяв на час існування спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) мас право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ст.174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.
Відповідно до ст.181 ГК України, яка визначає загальний порядок укладення господарських договорів, господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
За змістом ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 
Згідно зі статтею 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.
Позивач та відповідач у даній справі не є юридичними особами, тому при укладенні між ними правочину з поставки товарів його письмова форма, у вигляді окремого підписаного сторонами документу, була не обов`язкова.
Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
У відповідності до п.2) ч.1 ст.664 ЦК України передбачено обов`язок продавця передати товар покупцеві, який вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. 
Згідно ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Згідно ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору у будь-якій формі сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Без досягнення згоди щодо вказаних суттєвих умов договору він не може вважатись укладеним.
Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Під час розгляду справи обома сторонами підтверджено, що письмового договору поставки чи купівлі-продажу сторони не укладали.
Виходячи з наданих відповідачем заперечень, відповідач стверджує, що між ним там позивачкою було укладено договір поставки у спрощеній формі.
Позивачкою зазначені твердження відповідача заперечуються та зазначається, що ніяких правовідносин з ФОП Комарницьким В.В. у неї не було; рахунків-фактур від відповідача вона не отримувала та не оплачувала; ніякого товару від ФОП Комарницького В.В. вона не отримувала; грошові кошти мала намір перерахувати ФОП Бровкову О.М., яким були виставлені відповідні рахунки на оплату товару (а.с.82-90), однак через бухгалтерську помилку та збій програмного забезпечення оплата товару протягом певного періоду відбувалась на рахунок відповідача; про помилку дізналась склавши з ФОП Бровковим О.М. акт звірки (а.с.25).
Що стосується твердження відповідача про укладання з позивачкою договору у спрощений спосіб, слід зазначити наступне.
Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Згідно ч.1 ст.9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
За змістом п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (надалі – Наказ №88 від 24.05.1995), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. 
Відповідно до п.2.3 Наказу №88 від 24.05.1995, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: печатка, ідентифікаційний код підприємства, установи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відповідно до сталої правової позиції Верховного Суду, порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи. Прийняття товару за усними домовленостями не заборонено законодавством, разом з тим, господарським процесуальним законодавством встановлений відповідний порядок доказування та засоби доказування фактичних обставин у справі. Суб`єкти господарської діяльності здійснюють господарську діяльність на власний ризик, самостійно обирають способи поведінки з контрагентами, способи та оформлення господарських операцій тощо.  У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Відповідачем у даній справі не надано суду видаткових накладних, за якими передбачений у рахунках-фактурах товар передавався, та посилання на які містяться в рахунках. При цьому у відзиві ним підтверджено, що видаткові накладні з боку позивача не були підписані, а підписані лише з боку відповідача (постачальника товару); два примірника видаткових накладних були направлені на адресу позивачки, однак повернуті не були. При цьому, доказів фактичної передачі товару позивачці разом із рахунками та видатковими накладними, або направлення на адресу позивачки вказаних видаткових накладних, відповідачем суду не надано.
Що стосується наданих відповідачем рахунків-фактур, то в силу приписів Наказу №88 від 24.05.1995 вони могли б вважатися первинними документами, за умови наявності у них обов`язкових реквізитів, передбачених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, посади і прізвища особи, відповідальної за здійснення господарських операцій; особистих підписів або інших даних, що дали б змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарських операцій з боку покупця.
Надані відповідачем рахунки-фактури таких обов`язкових реквізитів не містять.
Таким чином, твердження відповідача про існування договірних правовідносин між сторонами не підтверджені жодними належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами, у розумінні ст.ст.74, 76-79 ГПК України.
Під час розгляду даної справи ФОП Комарницьким В.В. не заперечувався факт отримання від ФОП Воєводи Л.Г. грошових коштів в загальній сумі 645000,0 грн, але зазначалось, що поведінка позивачки є «непослідовною», оскільки у Претензії від 19.09.2025 вона не заперечила факт існування договірних відносин; просила поставити сплачений товар, а у разі неможливості повернути сплачені кошти у сумі 645000,0 грн. 
Під час розгляду справи представник позивача пояснював вказані невідповідності юридичною необізнаністю позивачки та намаганням якимось-чином повернути кошти, а також зазначав, що висловлена нею у позовній заяві та наданих поясненнях по суті спору позиція щодо помилкового та безпідставного перерахування коштів є остаточною та підтвердженою матеріалами справи. 
З цього приводу суд зазначає, що вказані відповідачем суперечності не спростовують того факту, що ним не доведена наявність договірних правовідносин між сторонами або існування інших правових підстав утримання спірних грошових коштів. 
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування «вірогідність доказів», на відмінну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до ст..79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зміст цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Застосовуючи стандарт доказування «вірогідності доказів», суд дійшов висновку, що надані ФОП Комарницьким В.В. докази не доводять існування належних правових підстав отримання ним від ФОП Воєводи Л.Г. грошових коштів у сумі 645000,0 грн та їх збереження, що в свою чергу вказує на безпідставне набуття майна та наявність обов`язку його повернути. 
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
При поданні позову позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 8716,0 грн.
У відповідності до ч.3.ст.4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
У даному випадку позивач звернувся з позовом до суду в електронній формі (через підсистему “Електронний суд”), а тому підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Отже, при поданні позову підлягав сплаті судовий збір у сумі 7747,20 грн (9684,0 грн х 0,8).
Відповідно, на підставі положень статті 129 ГПК України покладенню на відповідача підлягає судовий збір в розмірі 7747,20 грн.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Комарницького Всеволода Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Воєводи Людмили Григорівни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 645600,0 грн безпідставно набутих коштів та 7747,20 грн судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне судове рішення складено 03.07.2026.

Суддя М.В.Мавродієва