ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1023/25  Номер провадження 22-ц/814/1166/26	Головуючий у 1-й інстанції Ситник О. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - судді - доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі Коротун І. В.
учасники справи:
представник позивача - адвокат Єрмачков О.В.
представники осіб, які не брали участь у справі, Малищук І.І., Блащук О.О.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами осіб, які не брали участі у справі, військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року, ухвалене суддею Ситник О. В., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Тараненка Сергія Олександровича до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -
В С Т А Н О В И В:

26.05.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Тараненко С.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, в якому просив суд: - розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 03.09.2016 Зіньківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Полтавській області про, що складено актовий запис №54 та видано свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_3 ; - місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити разом з його батьком ОСОБА_1 ; - встановити факт, що ОСОБА_1 може самостійно виховувати та утримувати без участі матері ОСОБА_2 неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивач та відповідач уклали шлюб 03.09.2016, від цього шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, останнім часом подружні відносини між подружжям погіршилися, не мають спільного господарства та спільного бюджету, ніяких подружніх почуттів не залишилося, відсутні почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, у зв`язку з чим вони втратили один до одного почуття поваги і любові, причиною та перешкодою для подальшого існування їх сім`ї є те, що вони зовсім різні люди, з різними інтересами і уподобаннями, на цьому грунті виникають сварки в сім`ї, що негативно впливають на психічний розвиток їх неповнолітніх дітей. При таких обставинах, спільне проживання з ОСОБА_2 і подальше збереження їх сім`ї неможливе та буде суперечити інтересам ОСОБА_1 та інтересам дітей. З вересня 2024 ОСОБА_2 постійно проживає окремо, тому підстав для примирення та збереження їх сім`ї немає, шлюб розривається вперше. Після розірвання шлюбу їх неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 буде проживати разом з батьком ОСОБА_1 . ОСОБА_1 самостійно власними силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати свого сина, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на нього законом, та необхідні для належного утримання сина. Син на даний час проживає разом з батьками ОСОБА_1 і повністю перебуває на утриманні ОСОБА_1 , який сплачує усі види житлово-комунальних послуг та усі витрати, пов`язані з вихованням та утриманням дитини, в тому числі, витрати на лікування у зв`язку з дитячими та сезонними захворюваннями. 

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тараненко Сергій Олександрович, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задоволено.
Шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 03.09.2016 Зіньківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №54 - розірвано.
Після розірвання шлюбу відповідачу ОСОБА_2 - залишено прізвище « ОСОБА_2 ».
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою місця проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 .
Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може самостійно виховувати та утримувати без участі матері гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, тому суд першої інстанції дійшов висновку про розірвання шлюбу між сторонами, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося ОСОБА_2 те, що малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає зі своїм батьком, який створив усі умови для проживання дитини, здійснює опіку над ними, доглядає та піклується про його стан здоров`я. Дитина проживає окремо від матері. З урахуванням зазначеного, на підставі досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини підлягають задоволенню. 

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі, військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у результаті ухвалення рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30.05.2025 у справі №530/1023/25, ОСОБА_1 отримав судове підтвердження факту, яке, у свою чергу, надає (на його думку) підставу для звільнення з військової служби. Наказом командира військової частини НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 навчального механізованого полку) АДРЕСА_2 (по особовому складу) від 09.05.2025 №80-РС солдат ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом з 09.05.2025 до 09.05.2028 та призначений на посаду курсанта навчального механізованого взводу навчальної механізованої роти навчального механізованого батальйону. Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 10.07.2025 №1234-РС солдат ОСОБА_1 був призначений для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_2 безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.07.2025 №207, солдат ОСОБА_1 з 22.07.2025 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , на всі види забезпечення, та проходить військову службу по теперішній час. Тобто, на момент розгляду заяви ОСОБА_1 в суді, заявник з 09.05.2025 проходить військову службу по теперішній час та займає посаду водія-маскувальника інженерно-маскувального відділення, інженерно-маскувального взводу, інженерно-маскувальної роти військової частини НОМЕР_2 безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 . 25.08.2025 солдат ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командування військової частини НОМЕР_2 безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі абз. 6 п. 3 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з самостійним вихованням малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У той же час, уповноваженим суб`єктом розгляду вказаного рапорту є військова частина НОМЕР_1 , оскільки військова частина НОМЕР_2 знаходиться у безпосередньому підпорядкуванні та фінансовому забезпеченні першої. Розглянувши справу без участі військової частини НОМЕР_1 , сторона позбавлялася права посилатися у відносинах з апелянтом на факти, встановлені рішенням суду, проте сторона послалася при поданні рапорту про звільнення саме на ці факти в оскаржуваному рішенні, тому для військової частини НОМЕР_1 створені штучні підстави для виникнення обов`язків, які не існували до рішення суду першої інстанції та права якої порушені оскаржуваним судовим рішенням. Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 26.05.2025 (орган видачі даного акту не зазначено в судовому рішенні), що не відповідало фактичним обставинам справи, оскільки з 09.05.2025 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом та по 10.07.2025 перебував на навчанні у військовій частині НОМЕР_4 АДРЕСА_2 . Таким чином, судом першої інстанції у порушення вимог ч. 1 ст. 161 СК України під час прийняття, визнання позову не було прийнято до уваги (а фактично не з`ясовано) ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема факт перебування позивача в Збройних Силах України, а також те, що за твердженням позивача дитина постійно мешкала з ним за адресою: АДРЕСА_1 , проте даний факт спростовано, оскільки, сам батько ОСОБА_1 фактично не мешкав з 09.05.2025 за вказаною вище адресою. ОСОБА_1 , як на момент розгляду його заяви у суді у цій справі, так і на даний момент, є військовослужбовцем Збройних Сил України, який призваний на військову службу за контрактом та зарахований до списків особового складу Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_2 . Позивач, звертаючись до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, мав на меті встановлення факту визначення місця проживання разом з батьком та факту самостійного виховання та утримання дитини без участі матері, а після ухвалення судом першої інстанції судового рішення про задоволення таких вимог - пред`явив до військової частини НОМЕР_2 безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі цього рішення, яка є уповноваженим суб`єктом розгляду вказаного рапорту. Оскільки ОСОБА_1 з 09.05.2025 проходить військову службу у Збройних Силах України, а з 22.07.2025 у військовій частині НОМЕР_2 безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 Збройних Силах України по теперішній час, виконання ним обов`язків з самостійного виховання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично унеможливлюється перебуванням на військовій службі, а тому задоволення даної вимоги може створити штучні умови для подальшого звільнення з військової служби на підставі абз.6 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 

У відзиві на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 представник ОСОБА_1 - адвокат Єрмачков О.В. просить закрити апеляційне проваддення на підставі п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, а у разі продовження розгляду апеляційної скарги - апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі, військова частина НОМЕР_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що командування військової частини НОМЕР_2 вважає, що вказане судове провадження було ініційовано виключно з однією метою - штучного створення формальних підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця ЗСУ, який призваний на військову службу за контрактом, та ухилення від виконання своїх конституційних обов`язків. З 09.05.2025 ОСОБА_1 проходить військову службу у лавах ЗСУ, а з 22.07.2025 - у військовій частині НОМЕР_2 ЗСУ, тому виконання ним обов`язків із самостійного виховання малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично унеможливлюється перебуванням на військовій службі. Далі наводяться доводи, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі військової частини НОМЕР_1 . Крім цього також звертається увага апеляційного суду на те, що у даній справі маються чіткі ознаки зловживання заявником правом, тобто особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Зазначається, що під час розгляду справи питання щодо наявності небезпеки для життя, здоров`я і морального виховання дитини з боку матері, судом першої інстанції зовсім не досліджувалися. Звертається увага, що судом першої інстанції встановлено, що син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 та його батьками, що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 26.05.2025, що не відповідало фактичним обставинам, оскільки з 09.05.2025 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом та по 10.07.2025 перебував на навчанні у військовій частині НОМЕР_4 АДРЕСА_2 , тобто при ухваленні рішення судом першої інстанції не з`ясовано факт перебування позивача у лавах ЗСУ. Також вказується, що орган опіки та піклування не був залучений до участі у розгляді справи судом, не був повідомлений про час та місце проведення судового засідання та відповідного висновку щодо предмету спору суду не надавав. Суд першої інстанції ухвалив рішення, яке стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, а отже стосується прав та обов`язків військової частини НОМЕР_2 , у складі якої ОСОБА_1 проходить військову службу, виконує військовий обов`язок із оборони України, виконання якого забезпечується військовим командуванням.

Таким чином, згідно доводів апеляційних скарг предметом даного апеляційного перегляду є законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_2 військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини без участі матері.

У судове засідання апеляційного суду 06.05.2026 не з`явилися сторони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 15.04.2026 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі засобами поштового зв`язку у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України та засобами поштового зв`язку (т.2 а.с. 76,77), які були доставлені поштовим зв`язком. Заяв та клопотань від них про відкладення справи розглядом до апеляційного суду не надходило. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 19.02.2026 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 25.03.2026 о 10-20 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , разом з батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15). Дружина ОСОБА_2 з вересня 2024 за даною адресою не проживає, а разом із новонародженим сином ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 14-15). 

03.09.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_2 , шлюб зареєстрований Зіньківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №54 (а.с. 10-11). 

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у свідоцтві про народження яких сторони записані батьками (а.с. 12- 13). 

Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися через втрату почуттів взаємоповаги і взаєморозуміння.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд першої інстанції вважав, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню.

В частині позовної вимоги про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , то суд першої інстанції дійшов до наступного висновку. 

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з батьком ОСОБА_1 та його батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за адресою його місця проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 26.05.2025 (а.с. 15), позивач має матеріальний дохід, з пояснень свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які вказали, що знають сім`ю ОСОБА_2 , які мають двох дітей, на даний час ОСОБА_2 з ОСОБА_15 не проживає у селі Тарасівка, з тих пір, як народила другу дитину, вони її не бачили, старший хлопчик ОСОБА_16 проживає з батьками ОСОБА_1 - ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , стверджують, що із вересня 2024 дитина проживає без матері у селі Тарасівка разом з бабусею та дідусем, вихованням дитини займається його батько ОСОБА_19 (а.с. 28-29).

Таким чином, щодо позовної вимоги сторони позивача про визначення місця проживання його старшого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним, після вивчення усіх доказів по справі в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до переконання про задоволення позову в цій частині.
В частині задоволення позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері ОСОБА_2 , то суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_6 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Полтаві Полтавської області і його батьками є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 12).

Сторони разом не проживають, старший син подружжя ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 та дідом і бабою ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно акту про встановлення факту проживання від 26.05.2025 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , його малолітній син ОСОБА_16 та баба з дідом ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а не проживає з вересня 2024 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та новонароджений син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15), а проживає за адресою: АДРЕСА_3 , це також узгоджується із показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 (а.с. 28-29).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до статей 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається: якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».

У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27.09.1991 вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402 визначено: «... Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 №789-XII визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 №789-XII, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачем ОСОБА_1 та встановлення факту самостійного виховання і утримання ОСОБА_1 сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

Предметом апеляційного перегляду є рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року в частині: - визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою місця проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 ; - встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може самостійно виховувати та утримувати без участі матері гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

В іншій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку колегія суддів вважає, що, ухвалюючи рішення про задоволення вказаних позовних вимог, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи,порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про їх задоволення.

Щодо права військової частини на апеляційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У Конституції України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує, у тому числі відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, держави.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.01.2021 у справі №466/5766/13-ц.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

ОСОБА_1 як на момент відкриття провадження у справі (26.05.2025), так і на момент її розгляду судом першої першої інстанцій (30.05.2025) є військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним на військову службу за контрактом, а саме згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 навчального механізованого полку) АДРЕСА_2 (по особовому складу) від 09.05.2025 №80-РС солдат ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за контрактом з 09.05.2025 до 09.05.2028 та призначений на посаду курсанта навчального механізованого взводу навчальної механізованої роти навчального механізованого батальйону (а.с. 77).

Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 10.07.2025 №1234-РС солдат ОСОБА_1 був призначений для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_2 безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 22.07.2025 №207 солдат ОСОБА_1 з 22.07.2025 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , на всі види забезпечення, та проходить військову службу по теперішній час (а.с. 78).

На час ухвалення рішення у справі (30.05.2025) військова частина НОМЕР_2 знаходилася у безпосередньому підпорядкуванні військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.01.2025 «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2020 №79» (а.с. 82 зворот-83).

25.08.2025 солдат ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командування військової частини НОМЕР_2 безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі абз. 6 п. 3 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку із самостійним вихованням малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 72).

З листа т.в. обов`язки командира військової частини НОМЕР_7 №2492/1187 від 16.09.2025, адресованого командиру військової частини НОМЕР_1 , вбачається, що до військової частини НОМЕР_2 надійшов рапорт солдата ОСОБА_1 з клопотанням щодо звільнення його з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військовою частиною НОМЕР_2 було направлено пакет документів щодо звільнення з військової служби військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (вих.№981 від 09.09.2025) (т.1 а.с. 73). 

Таким чином, станом на момент звернення до суду з позовом (26.05.2025), розгляду справи судом першої інстанції (30.05.2025) та звернення з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції (11.11.2025), військова частина НОМЕР_2 перебувала у безпосередньому підпорядкуванні військовій частині НОМЕР_1 .

02.02.2026 через систему «Електронний суд» до Полтавського апеляційного суду надійшла заява представника військової частини НОМЕР_1 Малищука І.М., сформована 30.01.2026 в системі «Електронний суд», про відстрочення усунення недоліків апеляційної скарги на виконання ухвали Полтавського апеляційного суду від 01.12.2025 про залишення апеляційної скарги без руху (щодо сплати судового збору) на строк до ухвалення судового рішення у справі (т.1 а.с. 143-145). До заява у додатках на підтвердження повноважень додано Перелік осіб уповноважених діяти від імені військової частини НОМЕР_1 та частин безпосереднього підпорядкування (самопредставництво) у судах та інших державних органах, затвердженого наказом командира військової частини НОМЕР_1 16.03.2020 №69, та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 24.01.2025 «Про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2020 №69, який прийнятий з метою самопредставництва військової частини НОМЕР_1 та частин безпосереднього підпорядкування (в т.ч. НОМЕР_2 ) у судах та інших державних органах, уточнення переліку осіб, уповноважених діяти в інтересах військової частини НОМЕР_1 та частин безпосереднього підпорядкування (в т.ч. НОМЕР_2 ) (самопредставництво) у судах та інших державних органах (т.1 а.с. 148-149).

24.02.2026 до Полтавського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Єрмачкова О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу (т.1 а.с. 176-180), в якому вказано, що з 02.02.2016 військова частина НОМЕР_2 безпосередньо підпорядковується ІНФОРМАЦІЯ_7 і не перебуває у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 , про що командування усно повідомило особовий склад військової частини НОМЕР_2 , на момент відкриття апеляційного провадження військова частина НОМЕР_1 не має повноважень щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби і жодних обов`язків у військової частини НОМЕР_1 на підставі рішення у справі №530/1023/25 не виникає. Сторона позивача не може самостійно отримати і подати доказ того, що військова частина НОМЕР_2 не перебуває у безпосередньому підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 , і не може подати такі докази разом з відзивом на апеляційну скаргу. Просив витребувати ці докази у військової частини НОМЕР_1 як апелянта та військової частини НОМЕР_2 як іншої особи, яку апелянт зазначив в апеляційній скарзі; закрити апеляційне провадження на підставі п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України (т.1 а.с. 179).

Таким чином, на час відкриття апеляційного провадження у даній справі 09.02.2026 за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 апеляційному суду не були надані належні та допустимі докази того, що з 01.02.2026 військова частина НОМЕР_2 не перебуває у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 та перебуває у безпосередньому підпорядкуванні ІНФОРМАЦІЯ_8 , і що згідно Директиви МО України та Головнокомандуючого ЗСУ від 24.12.2025 №Д-312/157/дск командир військової частини НОМЕР_2 набув повноважень видавати накази по особовому складу щодо військовослужбовців військової частини НОМЕР_8 .

У судовому засіданні 25.03.2026 представник позивача - адвокат Єрмачков О.В. клопотання про витребування доказів не заявляв, як це вбачається із протоколу судового засідання, погоджуючись із клопотанням представника військової частини НОМЕР_1 Бірючинського Е.О., просив закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 (т.1 а.с. 222-223).

Колегія суддів апеляційного суду з відкритих джерел намагалася ознайомитися з вказаною Директивою, а також згідно відомостей ЄДРПОУ встановити реєстрацію військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 як самостійних юридичних осіб, проте за вказаними параметрами (код ЄДРПОУ та РНОКПП) інфрмацію не знайдено (т.2 а.с. 63,64).
Також колегія суддів звертає увагу, що 23.04.2026 до апеляційного суду надійшов відзив представника військової частини НОМЕР_1 Малищука І.М. на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_2 , до якого представником надано Перелік осіб, уповноважених діяти від імені військової частини НОМЕР_1 та частин безпосереднього підпорядкування (в т.ч. НОМЕР_2 ) (самопредставництво) у судах та інших державних органах, який затверджено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2020 №69 (у редакції наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.01.2025 №45), тобто вказаний Перелік є чинним (т.2 а.с. 107-108) .

Згідно ч.1,2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи представника позивача - адвоката Єрмачкова О.В. про те, що у листі, який надійшов 08.04.2026 на адресу Полтавського апеляційного суду, командир військової частини НОМЕР_2 повідомив суд, що не підтримує апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 . При цьому, колегія звертає увагу, що лист надійшов у поштовому конверті, без штрих-коду діловодства військової частини на ньому, без підпису його КЕП командиром частини, на конверті відсутні поштові марки, поштові штемпеля тощо, що викликає сумніви у достовірності цього листа. Представники військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 є учасниками системи "Електронний суд", яка забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судом та учасниками судового процесу.

Оскільки апеляційному суду не надано належних та допустимих доказів щодо зміни підпорядкування військової частини НОМЕР_2 , колегія суддів не вбачає підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 , а також за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_2 , на чому наполягає представник позивача - адвокат Єрмачков О.В.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення факту, одночасно з позовною вимогою про розірвання шлюбу, позивач ОСОБА_1 мав на меті встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, а після ухвалення судом першої інстанції судового рішення про задоволення цих вимог подав до військової частини рапорт про звільнення з військової служби на підставі цього рішення. Виходячи з наведених обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийняв судове рішення, яке стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, а отже, стосується прав та обов`язків військової частини, у складі якої позивач проходить військову службу.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 19.11.2025 у справі №725/158/25, від 24.12.2025 у справі №725/2192/25.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України та частини першої статті 5 Сімейного кодексу України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно зі статтею 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Отже, суди розглядають справи про визначення місця проживання дітей виключно у випадках наявності реального спору між сторонами щодо зазначеного факту.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14.09.2022 у справі №466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №675/2136/19, постанова Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №607/15704/22).

Згідно із частиною 6 статті 56 ЦПК України органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Частинами 4-6 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Статтею 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Стаття 12 Конвенції про права дитини визначає, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

У Зауваженнях загального порядку №12 «Право дитини бути заслуханою», CRC/C/GC/12 від 20.07.2009 Комітет зауважив, що право всіх дітей бути заслуханими і сприйнятими з усією серйозністю є одним з основоположних принципів Конвенції.

Комітет підкреслює, що в статті 12 не встановлюється будь-якого вікового обмеження щодо права дитини висловлювати свої погляди і вона не заохочує держави-учасники до введення в законодавстві або на практиці вікових обмежень, які б ущемляли право дитини бути почутою, по всім питанням, які стосуються її інтересів (пункт 21).

Крім того, варто врахувати, що озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №705/3040/18.

Сам факт згоди дитини на проживання з одним із батьків не повинен бути для суду визначальним, оскільки для встановлення відповідності такого проживання дитини її інтересам повинна встановлюватися після ретельної оцінки усіх істотних обставин, встановлення яких передбачено СК України та на яких неодноразово наголошував Верховний Суд.

Крім того колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведені вище обставини свідчать про формальний, поверхневий та несумлінний розгляд справи судом першої інстанції, зокрема, суд першої інстанції не залучив до участі у справі орган опіки і піклування, справа розглянута за відсутності відповідного висновку органу опіки і піклування, суд першої інстанції не вживав жодних заходів щодо з`ясування думки дитини щодо предмета спору, позов подано до суду майже через місяць після народження ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін другого сина ОСОБА_11 . Справа розглянута судом 30.05.2025 з ухваленням рішення у ній за 4 дні після надходження позовної заяви до суду 26.05.2025, що позбавило суд вчинити відповідні процесуальні дії для повного і об`єктивного її розгляду, з огляду на заявлені позовні вимоги, необхідність притягнення до участі у справі осіб, права та інтереси яких можуть бути порушені рішенням суду, для надання ними відповідних доказів в межах заявлених позовних вимог (тощо) з метою ухвалення у справі законного і обгрунтованого рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, 26.05.2025 судом було відкрито провадження у справі на призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 30.05.2025 об 11-30 год. При цьому, судом першої інстанції було встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 21), який не було дотримано судом. Крім цього, згідно ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. 

Крім цього, колегія суддів звертає особливу увагу, що суд першої інстанції, вирішуючи позовну вимогу про визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем, не перевірив та не встановив дійсне місце проживання/перебування позивача, а саме, що станом на час ухвалення рішення у справі (30.05.2025) позивач ОСОБА_1 з 09.05.2025 наказом командира військової частини НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 навчального механізованого полку) АДРЕСА_2 (по особовому складу) від 09.05.2025 №80-РС був прийнятий на військову службу за контрактом на строк до 09.05.2028 та призначений на посаду курсанта навчального механізованого взводу навчальної механізованої роти навчального механізованого батальйон, тобто за місцем проживання та реєстрації (які вказані у резолютивній частині рішення суду): АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 був відсутній з 09.05.2025 у зв`язку з проходженням військової служби.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої дитини, без участі матері, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь убрати у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі №201/5972/22.

По справі вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований разом із батьком ОСОБА_1 за місцем його реєстрації (а.с. 14), що сторонами не заперечується, однак вказана обставина жодним чином не підтверджує факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Разом з тим, посилання суду першої інстанції на акт встановлення факту (проживання, дії, події) від 26.05.2025, згідно якого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки з 09.05.2025 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом та по 10.07.2025 перебував на навчанні у військовій частині НОМЕР_4 АДРЕСА_2 .

Таким чином, судом першої інстанції у порушення вимог ч. 1 ст. 161 СК України під час прийняття рішення не було прийнято до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема факт перебування позивача в Збройних Силах України, а також те, що за твердженням позивача дитина постійно мешкала з ним за адресою: АДРЕСА_1 , проте даний факт спростовується, тим, що сам ОСОБА_1 фактично не проживав з 09.05.2025 за вказаною вище адресою.

При цьому, навіть за умови того, що мати не бере участі у забезпеченні дитини та не надає матеріальну допомогу сину, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання і утримання малолітньої дитини підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про задоволення позову прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з матеріалів справи, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09.02.2026 клопотання військової частини НОМЕР_1 - задоволено, відстрочено військовій частині НОМЕР_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн до ухвалення судового рішення у справі (т.1 а.с. 155). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.04.2026 відстрочено військовій частині НОМЕР_2 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн до ухвалення судового рішення у справі (т.2 а.с. 53-54).

У зв`язку з відмовою у задоволенні частини позовних вимог, з позивача ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір всього у розмірі 2 906,88 грн (1453,44 х2). 

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 3,4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги осіб, які не брали участі у справі, військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 - задовольнити.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою місця проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , та встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може самостійно виховувати та утримувати без участі матері гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_1 - адвоката Тараненка Сергія Олександровича до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1453,44 грн.

В іншій частині рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року не оскаржувалося та не переглядалося. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 06 травня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов