ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/767/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Погорелової О.В 
при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів", с. Новопокровка 	
до 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини", м. Харків (перший відповідач), Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг", м. Краматорськ (другий відповідач)  3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Державне агентство резерву України, м. Київ 	
про 	визнання недійсними договорів 	
за участю представників учасників справи:

позивача - Чуб С.В.
першого відповідача - Вишнякова О.А.
другого відповідача - не з`явився
третьої особи - Михайлець О.В., 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Державне підприємство "Новопокровський комбінат хлібопродуктів", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини" (перший відповідач) та Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг" (другий відповідач), в якому просить суд:
- визнати недійсним договір поставки №0145 від 03.07.2015, укладений між Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" та Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг";
- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №1-22/11 від 22.11.2016, укладений між Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів", Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини".
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вказані договори були вчинені внаслідок зловмисної домовленості представника позивача – директора Яковенка А.В. (який обіймав посаду на момент вчинення правочину) та представників першого та другого відповідачів.

Ухвалою суду від 13.03.2026 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

30.03.2026 до суду від першого відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень проти позову вказує на те, що: 
- позивач демонструє хибний підхід до тлумачення преюдиційної сили кримінального вироку, намагаючись підмінити цивілістичну кваліфікацію правочину кримінально-правовою санкцією. Відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України та позиції Верховного Суду (зокрема, у постанові від 29.08.2018 у справі № 522/15095/15-ц), вирок суду в кримінальному провадженні є обов`язковим для господарського суду лише в частині встановлення факту вчинення дії конкретною особою. Проте правова природа “зловмисної домовленості” (ст. 232 ЦК України) суттєво відрізняється від складу злочину “зловживання владою” (ст. 364 КК України). Цивілістичний склад ст. 232 ЦК України є автономним та потребує доведення специфічного наміру завдати шкоди обох сторін правочину. Позивачем не встановлено, а матеріалами справи не підтверджено наявність спільного суб`єктивного умислу представника довірителя та іншої сторони діяти виключно в інтересах одне одного з метою деструктивного впливу на права довірителя. Відсутність одного з п`яти обов`язкових елементів цивільного правопорушення за ст. 232 ЦК України унеможливлює кваліфікацію договору як недійсного, попри будь-які результати кримінального провадження;
- позивач стверджує, що угоди були невигідними. Проте матеріали справи №991/8307/24, на які посилається сам позивач, містять наступні преюдиційні факти (Вирок ВАКС, стор. 12-13, епізод 1.4): кошти в сумі 15 000 000,00 грн, отримані за оспорюваним договором №0145 від 03.07.2015, не були виведені чи привласнені, а були негайно спрямовані на порятунок виробництва ДП – “...Яковенко А.В., діючи від імені ДП “Новопокровський КХП”, здійснив перерахування авансових коштів у сумі 15 млн грн на цілі... а саме: 5 млн грн та 3,5 млн грн на користь ДП “ДГ Аграрне” за оплату пшениці... 2 млн грн назад на користь ТОВ “Борошно покровське” як оплату за сировину... 4,5 млн грн на інші операційні цілі, у тому числі за електроенергію та заробітну плату працівникам”. Задоволення легітимних вимог кредиторів підприємства та виконання трудових зобов`язань за рахунок коштів відповідачів є прямою економічною вигодою для позивача. У цивільному праві категорія “шкоди” передбачає виникнення негативного балансу у майновій сфері. В даному ж випадку відбулося зворотне: позивач уникнув нарахування санкцій від енергопостачальників та позовів працівників, споживши фінансовий ресурс відповідача. Отже, за відсутності майнового регресу в момент вчинення правочину, будь-які доводи про “невигідність” угод є маніпулятивними;
- якби між відповідачем та директором дійсно існувала “зловмисна домовленість на стягнення”, відповідач діяв би негайно. Проте відповідач пред`явив вимоги до стягнення лише у 2025 році (через 10 років). При цьому відповідач свідомо не нараховував пеню, штрафи, інфляційні втрати та 3% річних, обмежившись лише тілом боргу. Враховуючи купівельну спроможність гривні у 2016 та 2025 роках, позивач отримав де-факто безвідсоткове державне кредитування приватним капіталом протягом 9 років, а сума боргу суттєво знецінилась для відповідача. Це прямо суперечить суті зловмисної змови на наживу;
- повноваження Яковенка А.В. на момент підписання оспорюваних договорів базувалися на засадах єдиноначальності та повної господарської самостійності у сфері поточного керівництва підприємством. Критично важливим є той факт, що за весь період виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків, включаючи період укладання та виконання оспорюваних договорів у 2015– 2017 роках, Державне агентство резерву України не висунуло жодної претензії щодо укладання цих правочинів. Якби орган управління вбачав у діях директора "перевищення обов`язків" або "збитковість" правочинів, він мав би застосувати санкції, передбачені розділом 3 Контракту (зокрема, зменшення преміальних виплат або накладення дисциплінарних стягнень згідно з таблицею диференційованих показників на стор. 5 Контракту). Матеріали справи не містять жодного наказу про догану, виговору чи іншого документального підтвердження незадоволення Держрезервом роботою директора через вказані правочини. Більше того, робота керівника неодноразово позитивно оцінювалась, що підтверджується Додатковими угодами №3/39/11 та №7/39/11, якими Держрезерв продовжував термін дії контракту з ОСОБА_1 навіть після укладання спірних угод. Абсолютна відсутність претензій, дисциплінарних стягнень чи зауважень з боку органу управління протягом 2015– 2017 років є ключовим доказом. Згідно з п. 2.1.2 Контракту керівник регулярно звітував про рух коштів, а орган управління схвалював ці результати шляхом підписання балансів. Застосовуючи доктрину ratificatio ex post facto (наступне схвалення), передбачену ст. 241 ЦК України, слід дійти висновку, що навіть за наявності теоретичних процедурних відхилень (які не доведені), прийняття результатів угод органом управління протягом 9 років зробило їх дійсними та незаперечними з моменту вчинення. Власник майна — Держава в особі Держрезерву де-факто підтвердив правомірність дій директора через систему державного фінансового нагляду;
- процесуальна позиція позивача містить юридичну колізію: вимога про недійсність правочину в межах господарського судочинства обов`язково тягне за собою застосування наслідків реституції (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Визнання договорів недійсними “заднім числом” без зустрічного обов`язку позивача повернути 15 млн грн отриманої ліквідності прямо порушує права відповідачів як власників капіталу. Позовна вимога позивача спрямована на “очищення” балансу від заборгованості, що має явні ознаки спроби отримання безпідставного збагачення (ст. 1212 ЦК України). Ухвалення судового рішення, яке дозволило б державному підприємству спожити приватні кошти і при цьому анулювати підставу їх стягнення, нівелює засади верховенства права та перетворює правосуддя на інструмент легалізації ухилення від боргових зобов`язань. Будь-який розгляд вимог про недійсність поза контекстом реституції є передчасним та юридично нікчемним.

06.04.2026 до суду від другого відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень вказує на те, що позивач обрав маніпулятивну тактику, намагаючись автоматично перенести висновки кримінального вироку ВАКС у господарський процес. Проте, вирок ВАКС не є і не може бути універсальним засобом для скасування договірних зобов`язань. Господарський суд зобов`язаний самостійно встановити наявність складу цивільного правопорушення, якого в діях ПП "Агропромисловий холдинг" немає. Позивач не довів жодного елемента зловмисної домовленості, адже суб`єктивна сторона ст. 232 ЦК України потребує підтвердження того, що обидві сторони хотіли завдати збитку підприємству. Натомість обставини справи свідчать про діаметрально протилежне - державне підприємство отримало реальну фінансову вигоду, за рахунок якої вирішило свої критичні проблеми. Приватне підприємство "Агропромисловий холдинг" сумлінно та невідкладно після підписання договору перерахувало на рахунки позивача грошові кошти у загальному розмірі 15 000 000,00 грн. Ці кошти мали статус 100% передоплати за кукурудзу і не були ані формальними, ані віртуальними транзакціями. В самому вироку ВАКС зафіксовано подальшу долю вказаних фінансів: державне підприємство спрямувало їх на критичні операційні цілі, зокрема на виплату заборгованості з заробітної плати працівникам КХП, розрахунки з ДП “ДГ Аграрне” за сировину та оплату електроенергії. Таким чином, у цивільно-правовому вимірі держава в особі позивача не зазнала шкоди, а навпаки — отримала термінову фінансову допомогу у вигляді ліквідного капіталу ПП "Агропромисловий холдинг" для порятунку виробництва та соціальної стабільності підприємства у важкий для нього період 2015 року. Таким чином, на думку другого відповідача, посилання позивача на збитковість є грубою підміною понять, оскільки задоволення легітимних зобов`язань підприємства (зарплати працівників) за рахунок стороннього ресурсу є економічним позитивом, а не збитком. ПП "Агропромисловий холдинг" є приватною юридичною особою, дії якої у 2015 році вчинялися колишнім керівником Капшуковим С.А., а станом на сьогодні підприємство очолює Гостренко Л.М. Жоден з керівників підприємства (ні колишній, ні чинний) не був фігурантом кримінального провадження, за яким винесено вирок ВАКС, та не був засуджений за будь-які дії у змові з представниками державних КХП. Стаття 232 ЦК України вимагає доведення умислу представників обох сторін правочину на заподіяння шкоди. Оскільки державою офіційно визнано відсутність провини та непричетність посадових осіб ПП "Агропромисловий холдинг" до будь-якої “злочинної організації”, автоматичне визнання господарського договору недійсним лише на підставі претензій зі сторони позивача є порушенням конституційного принципу презумпції невинуватості та незалежності юридичної особи. Якщо державне підприємство вважає договір поставки та договір цесії недійсними (тобто такими, що ніколи не породжували прав та обов`язків), це автоматично призводить до висновку, що вказана державна установа протягом останніх 10 років без жодної правової підстави утримує на своєму балансі та розпоряджається фінансовим ресурсом приватного сектору у розмірі 15 000 000,00 грн. Така поведінка суб`єкта господарювання з державним капіталом є прямим проявом недобросовісності. Позивач фактично споживає капітал приватного бізнесу (який нині функціонує в умовах прифронтового Краматорська) і при цьому звертається за судовим захистом.

06.04.2026 до суду від другого відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності.

Ухвалою суду від 09.04.2026 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів було залучене Державне агентство резерву України.

У судовому засіданні 04.06.2026 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.
Присутній у судовому засіданні представник першого відповідача проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні та застосувати строк позовної давності.
Присутній у судовому засіданні представник третьої особи вважав залучення третьої особи необґрунтованим.
Другий відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Про місце, дату та час проведення судових засідань відповідач повідомлявся належним чином, відповідно до ст.ст. 120, 121 ГПК України. 

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

03.07.2015 між Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (далі за текстом – ДП "НКХП"/Позивач) та Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг" (далі за текстом – ПП "АПХ"/ Відповідач 2) було укладено договір поставки № 0145 (далі – договір № 0145).
Відповідно до п. 1.1. договору № 0145, ДП "НКХП" зобов`язується передати у власність ПП "АПХ", а ПП "АПХ" прийняти та оплатити продукцію – кукурудза (ДСТУ 4525:2006 "Кукурудза. Технічні умови"), іменовану надалі "Товар" у строк та на умовах, згідно даного Договору.
Згідно із п. 3.3. договору № 0145, оплата за Товар здійснюється ПП "АПХ" в безготівковій формі на підставі рахунку-фактури ДП "НКХП" шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок ДП "НКХП" на умовах 100% попередньої оплати.
На виконання умов Договору, ПП "АПХ" було здійснено попередню оплату за Товар у загальному розмірі 15 000 000,00 грн. Водночас, ДП "НКХП" не було здійснено поставку обумовленого товару.
01.03.2016 ПП "АПХ" надіслало ДП "НКХП" претензію вих. № 4-01/03 про повернення перерахованої попередньої оплати, на що ДП "НКХП" листом від 18.03.2016 вих. № 92 гарантувало повернення вказаної суми.
В подальшому, 22.11.2016 між ПП "АПХ" як первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини" (далі за текстом – Відповідач 1/ТОВ "Агропромисловий союз Харківщини") як новим кредитором та ДП "НКХП" як Боржником було укладено договір про відступлення права вимоги № 1-22/11.
За вказаним Договором, Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає на себе право вимоги, що вже виникло на дату укладання цього Договору та належить Первісному кредиторові за Договором поставки № 0145 від 03.07.2015 (далі - Основний договір), і стає кредитором за Основним Договором, укладеним між Первісним кредитором та ДП "НКХП". Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за Основним договором зі сплати грошових коштів (виконання грошового зобов`язання зі сплати грошових коштів, виконання грошового зобов`язання, строк виконання якого за умовами Основного договору на дату укладення цього договору вже настав) у розмірі 15 000 000,00 грн, а також виконання інших зобов`язань боржника за основним договором.
Відповідно до п. 3.1. Договору про відступлення права вимоги № 1-22/11 від 22.11.2016, за передане право вимоги до Боржника за Основним договором строк якої вже настав, Новий кредитор сплачує Первісному кредитору компенсацію у розмірі 15 000 000,00 грн, шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок Первісного кредитора або іншим не забороненим способом.
19.02.2025 Вищим антикорупційним судом у справі №991/8307/24 було затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором першого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Карасем Миколою Вікторовичем та обвинуваченими ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Як встановлено Вищим антикорупційним судом (п. 1.4 вироку), у період з червня 2015 року дотепер ОСОБА_1 та підпорядковані йому і залучені ним до вчинення злочинів Особа-3, ОСОБА_7 , Особа-1, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 умисно спільно вчиняли дії, спрямовані на зловживання владою та службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для юридичної особи використання службовою особою влади та службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам, шляхом:
1) перерахування на користь ДП “Хлібна база №85” від іноземної компанії A.D.A. Flour Miling Limited, підконтрольної учасникам злочину, 700150 дол. США як передплату за договором купівлі-продажу висівок для створення у ДП “Хлібна база №85” заборгованості на вказану суму;
2) витрачання ДП “Хлібна база №85” вказаної передплати на користь ТОВ “Барвінківський КХП”, підконтрольного учасникам злочину, нібито для придбання висівок, які належало поставити для A.D.A. Flour Miling Limited, однак насправді без наміру реалізації такої поставки;
3) послідовного перерахування зазначених коштів негайно після того за договорами позики через ланцюжок пов`язаних компаній ТОВ “Покровське борошно”, ТОВ “Борошно покровське”, ПП “Агропромисловий холдинг”, всі з яких були підконтрольні учасникам злочину;
4) використання тих же коштів у такий же спосіб для створення заборгованості у ДП “Новопокровський КХП” шляхом отриманням ним передплати в сумі 15 млн грн від ПП “Агропромисловий холдинг” і одночасного витрачання цих коштів ОСОБА_1 як керівником ДП “Новопокровський КХП” на користь ТОВ “Борошно покровське” в сумі 2 млн грн, ДП “ДГ “Аграрне” в сумі 8,5 млн грн і на інші цілі, не пов`язані із забезпеченням виконання контракту, за яким отримано зазначену передплату;
5) подальших уступок права вимоги A.D.A. Flour Miling Limited до ДП “Хлібна база №85” в сумі 700150 дол. США словацькій компанії HLAgroholding s.r.o. і права вимоги ПП “Агропромисловий холдинг” до ДП “Новопокровський КХП” у сумі 15 млн грн товариству ТОВ “Агропромисловий союз Харківщини” (обидва нових кредитори підконтрольні учасникам злочину), з наступним отриманням судових рішень про стягнення вказаних заборгованостей та зверненням їх до виконання. Тобто шляхом умисного створення заборгованості у ДП “Хлібна база №85” і ДП “Новопокровський КХП” через перерахування їм передплат, виведення цих передплат назад у безпосереднє розпорядження учасників злочину та з подальшим стягненням заборгованостей з повернення вказаних передплат.
Так, 10.06.2013 Особа-3, діючи з метою реалізації вказаного злочинного умислу, як директор ДП “Хлібна база №85” підписала договір №151006/1 з компанією A.D.A. Flour Miling Limited, від імені якого за вказівкою учасників злочину діяв номінальний директор. Згідно з зазначеним договором ДП “Хлібна база №85” зобов`язалося поставити на користь A.D.A. Flour Miling Limited висівки з передплатою в сумі 700150 дол. США. В свою чергу, A.D.A. Flour Miling Limited перерахувало ДП “Хлібна база №85” вказану передплату в сумі 700150 дол. США трьома платежами 26.06.2015 (200000 дол. США), 01.07.2015 (300000 дол. США) і 06.07.2015 (200150 дол. США). Після отримання ДП “Хлібна база №85” вказаних коштів їх було конвертовано в 14780336,50 грн.
Продовжуючи реалізацію вказаного злочинного умислу, а також з метою створення умов для штучного створення заборгованості ДП “Новопокровський КХП”, під виглядом заходів з виконання зазначеного контракту з A.D.A. Flour Miling Limited Особа-3 від імені ДП “Хлібна база №85” 30.06.2015 підписала договір поставки висівок на загальну суму 14,73 млн грн з ТОВ “Барвінківський КХП”, підконтрольним учасникам злочину, від імені якого діяв як директор Свистунов Є.В.. Договір укладено на умовах 100% передплати в сумі 14,73 млн грн, для здійснення передплати використано зазначений аванс, отриманий від A.D.A. Flour Miling Limited у розмірі 700150 дол. США (у гривневому еквіваленті після продажу валюти ДП “Хлібна база №85 14780336,50 млн грн). Особа-3 забезпечила перерахування ДП “Хлібна база №85” на користь ТОВ “Барвінківський КХП” 4,18 млн грн 30.06.2015, 6,28 млн грн 02.07.2015 і 4,25 млн грн 07.07.2015.
Відповідно до плану учасників злочину ТОВ “Барвінківський КХП” не виконало своїх зобов`язань за вказаним договором з ДП “Хлібна база №85”. Крім того, для унеможливлення стягнення отриманої передплати 14.09.2015 директор ТОВ “Барвінківський КХП” Свистунов Є.В. прийняв рішення про ліквідацію підприємства. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 02.03.2017 у справі №917/849/16 ТОВ “Барвінківський КХП” визнано банкрутом, відтак у подальшому його заборгованість перед ДП “Хлібна база№85” в сумі 14,73 млн грн у складі загального обсягу заборгованості 15,6 млн грн списано як безнадійну.
Про відсутність наміру з виконання ТОВ “Барвінківський КХП” зобов`язань за цим договором з ДП “Хлібна база №85” і усвідомленням цього службових осіб останнього, додатково свідчить те, що податкова накладна, видана ТОВ “Барвінківський КХП” при отриманні другого із трьох вказаних платежів 02.07.2015, того ж дня була скоригована на повну суму, що фактично означає відмову від поставки, а податкова накладна при отриманні третього із вказаних платежів 07.07.2015 взагалі не видавалася.
Про відсутність наміру учасників злочину забезпечити виконання ТОВ “Барвінківський КХП” своїх зобов`язань перед ДП “Хлібна база №85”, та про умисел на унеможливлення виконання зобов`язань перед A.D.A. Flour Miling Limited для створення заборгованості на суму 700150 дол. США, свідчить також те, що учасники злочину забезпечили негайне перерахування коштів, сплачених ДП “Хлібна база №85”, через ланцюжок з низки підконтрольних їм компаній як фінансової допомоги. Перерахування відбулися:
- від ТОВ “Барвінківський КХП” до ТОВ “Покровське борошно” (від імені якого діяв як директор Свистунов Є.В. та інші посадові особі за дорученням від нього) за договором від 03.07.2015 №1?03/07 3, 8, 9 і 10 липня 2015 року в сумах 3, 2, 5 і 5 млн грн відповідно;
- від ТОВ “Покровське борошно” до ТОВ “Борошно покровське” (від імені якого діяла головний бухгалтер на підставі довіреності, виданої директором Свистуновим Є.В.) за договором від 03.07.2015 №03/07-01 6, 8, 9 і 13 липня 2015 року в сумах 3, 2, 5 і 5 млн грн відповідно;
- від ТОВ “Борошно покровське” до ПП “Агропромисловий холдинг” (від імені якого діяли представники за вказівкою учасників злочину) за договором від 06.07.2015 №1-06/07 у ті ж дати 6, 8, 10 і 13 липня 2015 року у таких же сумах 3, 2, 5 і 5 млн грн відповідно.
Одночасно, з метою заволодіння коштами ДП “Новопокровський КХП”, 03.07.2015 Яковенко А.В. як генеральний директор ДП “Новопокровський ХКП” уклав з підконтрольним учасникам злочину ПП “Агропромисловий холдинг” договір від 03.07.2015 №0145, за яким державне підприємство зобов`язувалося поставити ПП “Агропромисловий холдинг” кукурудзу зі 100% передплатою в розмірі 15 млн грн протягом одного року з моменту підписання вказаного договору на підставі заявки. У зв`язку з укладенням цього договору ПП “Агропромисловий холдинг” на рахунок ДП “Новопокровський КХП” перераховано кошти в сумі 15 млн грн (початково як безвідсоткова поворотна фінансова позика на підставі договору №145 від 03.07.2015 з подальшою зміною призначення платежу). При цьому використані 15 млн грн, які до того перераховані учасниками злочину для створення заборгованості у ДП “Хлібна база №85” і які проведено описаним вище способом через рахунки ТОВ “Барвінківський КХП”, ТОВ “Покровське борошно” і ТОВ “Борошно покровське”. Вказані кошти ПП “Агропромисловий холдинг” перераховувало ДП “Новопокровський КХП” одразу після їх отримання від ТОВ “Борошно покровське”, а саме, 6, 8, 10 і 13 липня 2015 року в сумах 3, 2, 5 і 5 млн грн відповідно.
Продовжуючи реалізацію зазначеного злочинного умислу, маючи на меті створення у ДП “Новопокровський КХП” заборгованості за договором від 03.07.2015, ОСОБА_1 , діючи від імені ДП “Новопокровський КХП”, здійснив перерахування авансових коштів у сумі 15 млн грн на цілі, які не забезпечували державному підприємству можливості виконати свої зобов`язання з поставки кукурудзи перед ПП “Агропромисловий холдинг”, а саме забезпечив перерахування:
- 5 млн грн 09.07.2015 та 3,5 млн грн 13.07.2015 на користь ДП “ДГ “Аграрне” інституту рослинництва НААН” як оплату за пшеницю (тоді як предметом вказаного договору з ПП “Агропромисловий холдинг” була поставка кукурудзи),
- 2 млн грн назад на користь ТОВ “Борошно покровське” як оплату за сировину згідно з договором №285/1 від 14.06.2014,
- 4,5 млн грн на інші операційні цілі, у тому числі за електроенергію та заробітну плату, тобто так само не пов`язані з виконанням договору з ПП “Агропромисловий холдинг”.
Продовжуючи реалізацію злочинну умислу щодо ДП “Хлібна база №85”, учасники злочину 16.06.2016 забезпечили укладення договору цесії №1/16 щодо відступлення права вимоги заборгованості ДП “Хлібна база №85” в сумі 700150 дол. США. За цим договором право вимоги передано від A.D.A. Flour Miling Limited до словацької компанії HL Agroholding s.r.o., підконтрольної учасникам злочину. Крім того, одразу після зазначеної цесії 20.06.2016, до винесення судами будь-яких рішень про підтвердження вказаного боргу ДП “Хлібна база №85”, в.о.заступника директора ДП “Хлібна база №85” Особа-5, діючи за вказівкою учасників злочину, в односторонньому порядку визнав перед A.D.A. Flour Miling Limited як попереднім кредитором заборгованість з повернення 700150 дол. США передплати шляхом укладення з A.D.A. Flour Miling Limited додаткового договору №2 до договору поставки від 10.06.2015. Тобто мало місце визнання боржником перед попереднім кредитором свого зобов`язання зі сплати коштів новому кредиту. Єдиною метою укладення такого договору було забезпечення реалізації умислу учасників злочину із заволодіння коштами ДП “Хлібна база №85”.
Надалі, в рамках реалізації вказаного злочинного умислу, Коростильов С.В. як представник HL Agroholding s.r.o. забезпечив отримання 24.04.2017 у справі №922/881/17 рішення Господарського суду Харківської області про стягнення з ДП “Хлібна база №85” боргу в сумі 700150 дол. США. Водночас ОСОБА_2 також забезпечив рішення ДП “Хлібна база №85” про уповноваження представляти це державне підприємство у вказаній судовій справі помічника ОСОБА_2 . Надалі ОСОБА_2 забезпечив отримання 11.05.2017 наказу про примусове виконання рішення.
У такий самий спосіб, продовжуючи реалізацію злочинного умислу щодо ДП “Новопокровський КХП”, учасники злочину забезпечили укладення 22.11.2016 договору уступки заборгованості ДП “Новопокровський КХП” з повернення вказаної передплати в сумі 15 млн грн. За цим договором право вимоги передано від ПП “Агропромисловий холдинг” до ТОВ “Агропромисловий союз Харківщини”, від імені якого виступала ОСОБА_5 , за згоди ДП “Новопокровський КХП”, від імені якого виступав ОСОБА_1 .
Надалі в рамках реалізації злочинного умислу ОСОБА_5 як директор ТОВ “Агропромисловий союз Харківщини”, та ОСОБА_2 як представник останнього, забезпечили отримання 14.03.2017 ТОВ “Агропромисловий союз Харківщини” рішення Господарського суду Харківської області у судовій справі №922/481/17 про стягнення з ДП “Новопрокровський КХП” боргу в сумі 15 млн грн. Водночас ОСОБА_2 також забезпечив прийняття ДП “Новопокровський КХП” рішення про уповноваження представляти це державне підприємство у вказаній судовій справі помічника ОСОБА_2 .
Продовжуючи виконання плану, направленого на заволодіння майном ДП “Новопокровський КХП”, ТОВ “Агропромисловий союз Хaрківщини” в особі директора ОСОБА_6 та ДП “Новопокровський КХП” в особі виконуючого обов`язки генерального директора звернулись із мировою угодою від 30.03.2020, яка затверджена ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.04.2020.
Відповідно до умов мирової угоди ДП “Новопокровський КХП” (Боржник) зобов`язався виплатити у повному обсязі основну заборгованість у розмірі 15 000 000 грн та судовий збір 225 000 грн шляхом перерахування коштів, щомісяця на поточний рахунок стягуваної рівними частинами, а саме по 143 750 грн щомісяця, починаючи з 01.04.2021.
Відповідно до пункту 4.1 угоди обвинувачені повністю та беззастережно визнають свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, згідно з формулюванням обвинувачення та фактичними обставинами, викладеними в обвинувальному акті і в угоді.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що вищезазначені правочини, а саме: договір поставки №0145 від 03.07.2015 та договір про відступлення права вимоги №1-22/11 від 22.11.2016, були вчинені з порушенням приписів матеріального права, зокрема статей 92, 232, 237, 238 Цивільного кодексу України, а також принципів розумності та добросовісності, з порушенням визначених повноважень, та вчинені внаслідок зловмисної домовленості сторін, а тому підлягають визнанню їх недійсними в судовому порядку.
Як вказує позивач, вказані правочини вчинялись з єдиною метою - незаконне заволодіння грошовими коштами ДП "НКХП" самим ОСОБА_1 , який станом на день звернення до суду є керівником ТОВ "Агропромисловий союз Харківщини", а також фактично однією з осіб, через яку згідно з відомостями ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, схематичного зображення структури власності від 17.10.2025 здійснюється непрямий вирішальний вплив на першого відповідача пов`язаними учасниками: ОСОБА_8 , громадянство: АДРЕСА_1 (Тип бенефіціарного володіння: Непрямий вирішальний вплив) Відсоток частки статутного капіталу або відсоток права голосу (непрямий вплив): 37; ОСОБА_9 , громадянство: АДРЕСА_2 (Тип бенефіціарного володіння: Непрямий вирішальний вплив) Відсоток частки статутного капіталу або відсоток права голосу (непрямий вплив): 30.
Відповідно до п. 30) ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", ознаками здійснення непрямого вирішального впливу на діяльність є володіння фізичною особою часткою у розмірі не менше 25 відсотків статутного (складеного) капіталу або прав голосу юридичної особи через пов`язаних фізичних осіб або здійснення вирішального впливу шляхом реалізації права контролю, володіння, користування або розпорядження всіма активами чи їх часткою, права отримання доходів від діяльності юридичної особи, а також вчинення правочинів, які дають можливість визначати основні умови господарської діяльності юридичної особи, приймати обов`язкові до виконання рішення, що мають вирішальний вплив на діяльність юридичної особи.
При цьому, згідно з відомостями ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Статуту другого відповідача в редакції рішення власника від 02.09.2019, перший відповідач також є єдиним засновником та власником другого відповідача з часткою в розмірі 100%. З метою завершення реалізації своїх злочинних домовленостей, перший відповідач ініціював відкриття виконавчого провадження про стягнення з позивача 15 000 000,00 грн, за результатами чого було відкрито виконавче провадження № 79056717 від 10.09.2025.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.
Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Порядок судового захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів визначається законом.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).
За ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 1 статті 232 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №357/6663/16-ц зазначено, що відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Таким чином, зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Суд установив, що 19.02.2025 Вищим антикорупційним судом у справі № 991/8307/24 було затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором першого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Карасем Миколою Вікторовичем та обвинуваченими ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, Вищим антикорупційним судом у справі №991/8307/24 було встановлено, що правочини за яким у позивача утворилась заборгованість перед другим відповідачем, який, в свою чергу, відступив право вимоги першому відповідачу, вчинені внаслідок зловмисної домовленості представника позивача – директора ОСОБА_1 (який обіймав посаду директора позивача на момент вчинення правочину) та представниками першого та другого відповідачів.
У постанові від 04.12.2018 у справі №910/21493/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. Аналогічні висновки зроблені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17.
Наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього). Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати. Особливо актуальними фідуціарні обов`язки генерального директора є у відносинах, де стороною є державне підприємство. Діючи всупереч інтересам державного підприємства, посадова особа порушує не лише корпоративні, а й публічні інтереси, оскільки такий актив є державною власністю. 
Визначені вироком ВАКС дії ОСОБА_1 є прямим порушенням як обов`язку лояльності, так і обов`язку добросовісності та розумності, що є додатковою підставою для визнання правочинів недійсними.
Таким чином, при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.
Суд зазначає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі №463/13099/21, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі №567/3/22, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2024 у справі № 466/3398/21).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення, підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (подібні правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.12.2018 у справі №916/1813/16, від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 15.06.2022 у справі № 916/700/21, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 04.05.2023 у справі № 911/3656/20).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захист цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/1 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
Визнання правочину недійсним являє собою спосіб захисту, наслідком застосування якого припинення регулятивної сили правочину як юридичного факту, тобто визнання його таким, що не породжує юридичних наслідків. 
Відповідно разом з цим анулюються цивільні права та обов`язки, що виникли у сторін при вчиненні правочину, або цивільні права та обов`язків припиняються на майбутнє (якщо за недійсним правочином права й обов`язки передбачалися лише на майбутнє) для недопущення розвитку на підставі правочину відповідних йому правовідносин, пов`язаних з його виконанням, а також встановлення заборони на виконання правочину.
Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).
У постановах від 12.12.2018 у справі №644/7422/16 та від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.
При цьому Цивільний кодекс України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.
За змістом статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16).
У подальшому, застосовуючи статтю 216 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду в пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі №923/196/20 зробила висновки, які узгоджуються з наведеними вище висновками про застосування вказаної норми.
Так, Велика Палата Верхового Суду вказала, що за змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 Цивільного кодексу України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 Цивільного кодексу України).
Отже, Цивільний кодекс України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 Цивільного кодексу України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).
Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що договір поставки №0145 від 03.07.2015 та договір про відступлення права вимоги №1-22/11 від 22.11.2016 підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України. З огляду на фактичні обставини виконання спірного договору №0145 та відсутність реалізації права вимоги за договором №1-22/11, відсутня потреба у поновленні майнових прав ДП “НКХП” та застосування наслідків недійсності спірних правочинів.
Щодо заяв про застосування позовної давності, суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, підставою заявлених вимог про визнання оспорюваних правочинів недійсними позивачем зазначена стаття 232 ЦК України (злочинна домовленість). Отже позов обґрунтований обставинами, які були встановлені вироком ВАКС України 19.02.2025 у справі №991/8307/24.
Позивач зазначає, що не приймав участі у судовому розгляді кримінальної справи № 991/8307/24, копія вироку від 19.02.2025 негайно після його проголошення його представнику ВАКС не вручалася. Про такий факт та повний дійсний зміст вироку ВАКС від 19.02.2025 позивачу стало відомо лише у березні 2025 року, після чого ним відповідно до ст. 380 КПК України було подано заяву про роз`яснення такого судового рішення в частині порядку виконання обвинуваченими умов угоди про визнання винуватості, з приводу чого ВАКС було прийнято ухвалу від 27.06.2025 у справі № 991/8307/24. У вказаній ухвалі від 27.06.2025 ВАКС прямо зазначив, що позивач не учасником судового провадження у справі № 991/8307/24 та не є органом виконання цього судового рішення. Згідно з даними ЄДРСР, судове рішення реєстраційний номер 125270405 було надіслано ВАКС 19.02.2025, проте надання загального доступу до нього в Реєстрі забезпечено тільки 19.09.2025.
Отже, саме з цього моменту розпочався перебіг позовної давності. Доказів того, що позивач дізнався раніше про порушення його прав спірними правочинами матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач звернувся з даним позовом в межах строку, встановленого ст. 257 ЦК України, а тому підстави для застосування позовної давності в даному випадку відсутні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа “Серявін проти України”, рішення від 10.02.2010).
Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідачів.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 202, 203, 215, 216, 232 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд - 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір поставки №0145 від 03.07.2015, укладений між Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" та Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг".
Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №1-22/11 від 22.11.2016, укладений між Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів", Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини" (61037, м. Харків, пр. Московський, 199-А, код ЄДРПОУ 40951806) на користь Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (63523, Харківська область, Чугуївський район, с. Новопокровка, вул. В. Вєсіча, 1, код ЄДРПОУ 00953042) 2 662,40 грн судового збору.
Стягнути з Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг" (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 48А/1, код ЄДРПОУ 37850313) на користь Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (63523, Харківська область, Чугуївський район, с. Новопокровка, вул. В. Вєсіча, 1, код ЄДРПОУ 00953042) 2 662,40 грн судового збору.
Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач: Державне підприємство "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (63523, Харківська область, Чугуївський район, с. Новопокровка, вул. В. Вєсіча, 1, код ЄДРПОУ 00953042).
Перший відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини" (61037, м. Харків, пр. Московський, 199-А, код ЄДРПОУ 40951806).
Другий відповідач: Приватне підприємство "Агропромисловий холдинг" (84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 48А/1, код ЄДРПОУ 37850313).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Державне агентство резерву України (адреса: 01024, м. Київ, вул. Чикаленка Євгена, буд. 28/9, код ЄДРПОУ 37472392).

Повне рішення підписано 15 червня 2026 року.

Суддя		О.В. Погорелова