П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року
м. Київ
справа № 127/28878/24
провадження № 51-4530км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 вересня 2025 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грибалівка Шаргородського району Вінницької області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі за:
- ч. 1 ст. 135 КК - на строк 2 роки;
- ч. 3 ст. 286-1 КК - на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 08 липня 2024 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 01 вересня 2025 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій ОСОБА_6 визнано винуватим в тому, що він 07 липня 2024 року приблизно о 23 год 35 хв всупереч вимогам п. 1.7, пп. «а» п. 2.9, пп. «а», «б», «г», «ґ», «д», «е» п. 2.10, пп. «а» п. 4.16, п. 18.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) керував автомобілем марки Nissan (д.н.з. НОМЕР_1 ) в стані алкогольного сп`яніння та рухався проїжджою частиною вул. Пирогова в напрямку вул. Зодчих в м. Вінниці, де в районі електроопори № 68 на нерегульованому пішохідному переході не переконався у відсутності пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, не надав переваги пішоходу в русі та не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості руху, хоча повинен був і мав технічну можливість це зробити, у зв`язку з чим допустив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_7 , який в межах розмітки пішохідного переходу в супроводі батьків перетинав проїжджу частину на дитячому самокаті зліва-направо за напрямком руху автомобіля. Після наїзду на потерпілого ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що внаслідок вчиненої ним ДТП його протиправними діями були спричинені малолітньому пішоходу ОСОБА_7 небезпечні для життя тілесні ушкодження і він такими діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, втік з місця події та залишив малолітнього ОСОБА_7 без допомоги, маючи реальну можливість надати таку допомогу.
Внаслідок зазначеної ДТП пішохід ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер в лікарні.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений посилається на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи, істотне порушення цими судами вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і закрити кримінальне провадження щодо нього.
На обґрунтування вимог касаційної скарги засуджений вказує про те, що суди попередніх інстанцій:
- поклали в основу своїх рішень низку доказів, які є недопустимими, а саме:
1) протокол огляду місця події від 08 липня 2024 року, в якому відсутні відомості про ідентифікуючі ознаки фотоапарату Nikon, про особу ОСОБА_8 та її підпис у протоколі, про додатки у вигляді фототаблиці, що ставить під сумнів походження наявної у матеріалах провадження фототаблиці, а також те, що протокол огляду місця події складено з порушенням вимог ст. 104 КПК;
2) протоколи слідчих експериментів за участю потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 та підозрюваного ОСОБА_6 , які складені всупереч вимогам статей 104, 240 КПК;
3) висновок судової інженерно-транспортної експертизи від 12 серпня 2024 року № СЕ-19/102-24/15404-ІТ, яка проведена на підставі недопустимих доказів (протоколів огляду місця події та слідчих експериментів);
4) протокол отримання зразків для експертизи через неправильне зазначення дати складання протоколу, анкетних даних лікаря, який відбирав зразки у засудженого, відсутність року в даті внесення відомостей до ЄРДР, згоди ОСОБА_6 на відібрання зразків крові, відсутність підпису останнього про ознайомлення з протоколом, відібрання зразки крові та сечі з порушенням правил відбору зразків біологічного середовища, неправильною вказівкою у постанові прокурора про отримання зразків для проведення експертизи процесуального статусу засудженого;
5) висновок судово-медичної токсикологічної експертизи від 11 липня 2024 року № 2210, з огляду на те, що відібрання зразків для експертизи було проведено з істотним порушенням вимог КПК, а також через неправильне зазначення дати відібрання зразків у постанові про призначення цієї експертизи;
6) протокол огляду предмету (відеозапису) від 08 липня 2024 року, оскільки його складено різними слідчими;
- надали невірну оцінку показанням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про вживання ОСОБА_6 алкоголю у вечір події;
- не проаналізували показання потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які містять суперечності про їхнє розташування під час переходу проїжджої частини, момент наїзду на малолітнього потерпілого, швидкість автомобіля Nissan, поведінку водія (гальмування та розворот), освітлення місця ДТП;
- не взяли до уваги показання свідка ОСОБА_14 , які виправдовують засудженого;
- безпідставно визнали його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, без врахування тверджень засудженого про те, що він не бачив ознак ДТП та малолітнього потерпілого, про подію дізнався лише наступного дня від слідчого, а причиною залишення місця ДТП став напад сторонніх осіб на його авто, у зв`язку з чим він перебував в стані уявної оборони;
- залишили поза увагою відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови про групу прокурорів та наявність в матеріалах справи копії постанови про зміну групи прокурорів, що ставить під сумнів повноваження прокурорів у цій справі;
- залишили поза увагою порушення права на захист ОСОБА_6 під час досудового розслідування, яке виразилося у ненаданні йому на ознайомлення усіх постанов та протоколів, недопущенні захисника до проведення слідчих експериментів;
- проігнорували клопотання сторони захисту про виклик та допит свідків (понятих), не надали належної оцінки доказам невинуватості засудженого;
- призначили основне та додаткове покарання без врахування тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, наявності пом`якшуючої покарання обставини (щирого каяття), відомостей про особу засудженого, а тому вони є явно несправедливими через суворість.
Стверджує про те, що апеляційний суд залишив поза увагою аргументи сторони захисту про невідповідність журналу судового засідання місцевого суду від 04 червня 2025 року вимогам ст. 108 КПК, а також про порушення судом першої інстанції положень ст. 376 КПК та проголошення вироку без участі обвинуваченого, а також без роз`яснення змісту, порядку і строку оскарження вироку.
Додатково засуджений ставить питання про упереджений та необ`єктивний розгляд його справи судами попередніх інстанцій через те, що односельчанка та однокласниця потерпілої працювала секретарем судового засідання у Вінницькому міському суді Вінницької області в період з 03 грудня 2018 року по 15 грудня 2022 року, а з 15 грудня 2022 року і дотепер працює помічником судді Вінницького апеляційного суду, який був суддею-доповідачем у цій справі.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули. В касаційній скарзі засуджений просив здійснити касаційний розгляд за його відсутності та за відсутності його захисника.
Мотиви Суду
Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевірив матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи і дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З огляду на вказане аргументи касаційної скарги засудженого про невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи не досліджуються.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, встановленого судами нижчих інстанцій.
Доводи касаційної скарги засудженого полягають у незгоді з доведеністю судами попередніх інстанцій його винуватості за ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК, визнанням низки наявних у матеріалах кримінального провадження доказів допустимими та призначеним йому покаранням, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і виправдати його у пред`явленому обвинуваченні.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження касаційним судом встановлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК, та правильність кваліфікації його дій за цими нормами кримінального закону судами попередніх інстанцій зроблено на підставі досліджених та оцінених доказів з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.
Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень на підставі: показань потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідка (очевидця події) ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; протоколів огляду місця події від 08 липня 2024 року зі схемою ДТП та фототаблицею, слідчих експериментів від 08 липня 2024 року за участю потерпілих, від 09 липня 2024 року за участю свідка (очевидця події) ОСОБА_11 та за участю засудженого відповідно, отримання зразків для експертизи; висновків судово-медичних токсикологічних експертиз від 11 липня 2024 року № 2210 та № 2212 (виявлено в крові та сечі засудженого метиловий спирт в концентрації 2,3% та 2,8% відповідно), висновку судово-медичної експертизи від 17 серпня 2024 року № 784 (виявлено тілесні ушкодження у малолітнього потерпілого ОСОБА_7 , встановлено їх тяжкість та причини смерті останнього), висновку судової інженерно-транспортної експертизи від 12 серпня 2024 року № СЕ-19/102-24/15404-ІТ (встановлено невідповідність дій водія ОСОБА_6 вимогам пункту 18.1 ПДР, яка знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням події ДТП та наїздом на малолітнього потерпілого), а також інших письмових доказів у своїй сукупності.
Також місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги як доказ висновок медичного огляду ОСОБА_6 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 08 липня 2024 року, з підстав того, що висновок спеціаліста у розумінні вимог ст. 298-1 КПК не є доказом у кримінальному провадженні.
Твердження сторони захисту про те, що показання потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 містять суперечності про їхнє розташування під час переходу проїжджої частини, момент наїзду на малолітнього потерпілого, швидкість автомобіля Nissanповедінку водія (гальмування та розворот), освітлення місця ДТП, Суд відхиляє з огляду на таке.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проведено з дотриманням положень ст. 353 КПК, оскільки показання ці особи надавала під присягою, були попередженими про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань.
Місцевий суд обґрунтовано визнав показання потерпілих послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей та узгоджуються з іншими наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, у тому числі й показаннями свідка (очевидця події) ОСОБА_15 , який в суді першої інстанції розповів про те, що він знаходився на протилежному боці пішохідного переходу та був очевидцем ДТП, а саме того, як сім`я переходила дорогу по освітленому вуличним освітленням переходу, при цьому дитина була трохи попереду, а самокат був у руках, наїзд на дитину відбувся ближче до електромережі передньою частиною автомобіля, після зіткнення дитину відкинуло до зупинки, автомобіль зупинився приблизно за 3-4 м від переходу, постояв близько хвилини і поїхав, при цьому водій з машини не виходив.
Посилання у касаційній скарзі засудженого на те, що потерпілі в суді першої інстанції надавали суперечливі показання колегія суддів відхиляє, оскільки суперечності в показаннях ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мали місце лише в частині їхнього розташування під час переходу проїжджої частини, що не спростовує факту наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_6 на малолітнього потерпілого, який знаходився поряд із батьками під час руху освітленим пішохідним переходом. 
Доводи касаційної скарги засудженого про безпідставне невизнання судами попередніх інстанцій недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 08 липня 2024 року колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Матеріалами касаційної перевірки констатовано, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 08 липня 2024 року містить додатки - схему місця ДТП та фототаблицю.
Відповідно до ч. 7 ст. 237 КПК під час огляду слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити, зокрема, вимірювання, фотографування, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей. 
Зміст цієї норми дає підстави стверджувати, що за наслідками фотографування огляду місця події уповноважена особа вправі роздрукувати фотографії цієї слідчої дії і цілком закономірно, що безпосередньо на місці події це зробити неможливо, оскільки для цього необхідна відповідна техніка. 
Отже, той факт, що фототаблиця з фотографіями місця ДТП була долучена до протоколу після проведення огляду місця події та складення відповідного протоколу не вказує про істотне порушення вимог КПК та недопустимість як доказу протоколу огляду місця події.
Твердження ОСОБА_6 про незазначення у протоколі огляду місця події ідентифікуючих даних використаного пристрою для фотозйомки не заслуговують на увагу, оскільки безпосередньо у тексті протоколу вказано, що огляд місця ДТП проводився із застосуванням цифрового фотоапарату торгівельної марки Nikon, а припущення засудженого, що цей фотоапарат міг не відобразити на фото всі обставини на місці ДТП, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що наявні у фототаблиці фотографії з місця ДТП є чіткими, кольоровими й такими, що детально відображають зафіксовану на них обстановку, як-от пішохідний перехід, на якому сталося ДТП, місце розташування номерного знаку та частини номерної рамки автомобіля Nissan, частин дитячого самокату.
Також Суд вважає за необхідне зазначити, що кримінальний процесуальний закон не містить вимог про необхідність здійснення безперервної відеозйомки під час проведення огляду місця події. При цьому з урахуванням долученої до протоколу огляду місця події деталізованої фототаблиці, яка дозволяє встановити весь необхідний обсяг інформації про обставини події ДТП, у слідчого не було необхідності для проведення безперервної відеозйомки місця ДТП.
На переконання Суду, вказівка про участь спеціаліста ОСОБА_8 із зазначенням його дати народження є достатньою і не свідчить про недопустимість протоколу. Крім того, засуджений у касаційній скарзі не наводить аргументів про те, яким чином незазначення більшого обсягу відомостей про спеціаліста вплинуло на результати цієї слідчої дії.
Аргументи засудженого про те, що протокол місця події не підписаний усіма учасниками цієї слідчої дії, зокрема спеціалістом ОСОБА_8 , колегія суддів відхиляє, оскільки в кінці протоколу в графі «підпис фахівців» наявний підпис спеціаліста ОСОБА_8 , а також ним підписана кожна сторінка складеної останнім фототаблиці, яка є додатком до протоколу огляду місця ДТП.
На підставі зазначеного Суд вважає, що, попри твердження сторони захисту, огляд місця події у цьому кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Щодо невідповідності протоколів слідчих експериментів за участю потерпілих, свідка та засудженого вимогам КПК та обставинам справи Суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Як вбачається з протоколів слідчих експериментів від 08 та 09 липня 2024 року, слідчим було проведено вказані слідчі дії за участю потерпілих, свідка ОСОБА_11 , засудженого ОСОБА_6 та двох понятих ОСОБА_16 і ОСОБА_17 . Зміст кожного із вказаних протоколів був досліджений місцевим та апеляційним судами, які обґрунтовано вказали, що потерпілі, свідок та засуджений у присутності понятих відтворили обстановку та обставини, які мали місце 07 липня 2024 року під час ДТП на пішохідному переході на вул. Пирогова в м. Вінниці.
Безпосередньо під час проведення слідчих експериментів кожен із його учасників показав, де він знаходився до та під час ДТП, детально відтворили алгоритми своїх дій в ніч події, яка мала місце 07 липня 2024 року (потерпілі - рух через пішохідний перехід, свідок - рух на зустрічному автомобілі, засуджений - рух на своєму автомобілі). При цьому кожен слідчий експеримент було проведено в умовах, максимально наближених до тих, які були на момент ДТП, у тому числі за наявності вуличного освітлення над пішохідним переходом, та було зафіксовано швидкість руху пішоходів, відстань, з якої мав можливість виявити небезпеку у вигляді пішоходів водій автомобіля Nissan, смугу руху автомобіля та місце наїзду на малолітнього пішохода, який в супроводі батьків переходив дорогу.
Той факт, що в момент наїзду автомобіля на малолітнього пішохода, останнього супроводжували двоє дорослих, перебування яких на освітленому нерегульованому пішохідному переході, вже свідчить про обов`язок для водія зупинити транспортний засіб перед пішохідним переходом та надати перевагу в русі пішоходам (пропустити їх). 
Відповідно Суд не вбачає порушень вимог КПК у тому, що під час проведення слідчих експериментів з потерпілими не було залучено статиста невеликого (дитячого) зросту з дитячим самокатом.
Під час дослідження цих доказів суди попередніх інстанцій слушно вказали, що хід слідчих експериментів за участю потерпілих та свідка зафіксовано на відеозаписах за допомогою камери Panasonic, відеозаписи записано на флеш-носій, який долучено до протоколів слідчих експериментів в паперовому конверті.
Та обставина, що конверт із флеш-носієм, на якому знаходяться відеофайли слідчих експериментів за участю потерпілих та свідка, не був опечатаний відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 КПК не є тим істотним порушенням вимог КПК, яке б свідчило про недопустимість результатів цих слідчих експериментів як доказів.
Крім того, слід наголосити, що ані в судах попередніх інстанцій, ані під час касаційного розгляду сторона захисту не порушувала питання про автентичність відеофайлів слідчих експериментів, які містяться на наявному у матеріалах кримінального провадження флеш-носії.
Аргументи ОСОБА_6 про порушення його права на захист під час проведення слідчих експериментів за участю потерпілих та свідка через незалучення до цих слідчих дій засудженого та його захисника, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 240 КПК залучення сторони захисту до проведення слідчого експерименту із іншими учасниками кримінального провадження (потерпілими, свідками) є правом слідчого, а не обов`язком.
Твердження засудженого про порушення його прав під час проведення за його участю слідчого експерименту Суд відхиляє, з огляду на те, що з дослідженого судами попередніх інстанцій протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 вбачається, що останній добровільно, без будь-якого примусу, відтворював обставини події ДТП, які, на його думку, мали місце 07 липня 2024 року та які зафіксовані в протоколі цієї слідчої дії, а також на план-схемі, які підписані засудженим без будь-яких зауважень чи заперечень.
Сукупність наведеної інформації вказує на те, що слідчі експерименти було проведено з дотриманням вимог ст. 240 КПК, а протоколи за результатами їхнього проведення, які ставить під сумнів сторона захисту, складаються з вступної, описової та заключної частин, кожна з яких містить інформацію, яка відповідає правилам складання протоколу за результатами проведення процесуальної дії із дотриманням ст. 104 КПК.
Відтак доводи касаційної скарги про недопустимість протоколів слідчих експериментів за участю потерпілих, свідка ОСОБА_11 та засудженого Суд відхиляє.
Аргументи касаційної скарги засудженого про ігнорування судами попередніх інстанцій клопотання сторони захисту про виклик та допит свідків (понятих), колегія суддів також відхиляє. 
Із досліджених судами першої та апеляційної інстанції протоколів слідчих експериментів з додатками у вигляді відеозаписів вбачається, що в них чітко зафіксовано присутність двох понятих під час проведення кожного слідчого експерименту, а тому твердження ОСОБА_6 про те, що слідчі експерименти були проведені за відсутності понятих є необґрунтованими.
Як зазначалося вище у постанові, весь хід слідчих експериментів із потерпілими та свідком були зафіксовані безперервною відеозйомкою, а тому необхідності в допиті понятих як свідків для підтвердження чи спростування обставин проведення цих слідчий дій у судів попередніх інстанцій не було.
Сам засуджений ані в клопотанні про допит свідків, ані в касаційній скарзі не навів обґрунтувань того, яке ключове значення мав допит вказаних осіб та про які обставини, що впливають на допустимість як доказів протоколів слідчих експериментів за участю потерпілих та свідка, вони могли повідомити, а припущення ОСОБА_6 про те, що особи, які були понятими під час слідчих експериментів, перебувають у дружніх відносинах з потерпілими є голослівними.
Таким чином, суди попередніх інстанцій встановивши, що слідчі експерименти за участю потерпілих та свідка були проведенні з дотриманням вимог КПК, підставно визнали недоцільним здійснення допиту свідків, які були понятими під час проведення цих слідчих дій.
Твердження засудженого про недопустимість як доказу висновку судової інженерно-транспортної експертизи від 12 серпня 2024 року № СЕ-19/102-24/15404-ІТ, Суд відхиляє, з огляду на те, що відомості як вихідні дані, які були предметом цього експертного дослідження, зафіксовані у протоколах огляду місця події та слідчих експериментів, які, як вже констатовано Судом вище у постанові, є належними та допустимими доказами.
Щодо тверджень засудженого про невідповідність вимогам КПК процесуальних рішень та недопустимість доказів, якими підтверджується факт його перебування в стані алкогольного сп`яніння під час ДТП, то колегія суддів їх відхиляє з огляду на таке.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, відібрання у засудженого ОСОБА_6 зразків для проведення експертизи відбулося на підставі постанови слідчого від 08 липня 2024 року.
Вказана постанова, попри твердження засудженого, винесена уповноваженою особою та відповідає вимогам статей 110, 245 КПК, оскільки в ній зазначено всі обов`язкові обставини та відомості в обсязі, достатньому для належного проведення відібрання зразків крові та сечі у ОСОБА_6 , а той факт, що у резолютивній частині цієї постанови вказано статус ОСОБА_6 як «водій», а не як «затриманий», не є істотним порушенням вимог КПК та не свідчить про її незаконність.
Надалі на підставі вищевказаної постанови слідчого, того ж дня (08 липня 2024 року), у присутності двох понятих медичним працівником ОСОБА_18 у ОСОБА_6 були відібрані зразки крові та сечі для проведення судово-медичної токсикологічної експертизи, про що складено відповідний протокол, який в цілому відповідає вимогам статей 104, 105 КПК, підписаний усіма учасниками цієї слідчої дії, у тому числі й засудженим, без будь-яких зауважень чи заперечень.
Таким чином, аргументи ОСОБА_6 про те, що відібрання біологічних зразків у нього відбулося без його добровільної згоди, а також без його ознайомлення зі змістом протоколу, Суд визнає неспроможними, оскільки відомості про протилежне, з урахуванням того, що вказаний протокол підписаний ОСОБА_6 без будь-яких зауважень та заперечень, у матеріалах кримінального провадження відсутні.
Доводи касаційної скарги засудженого про порушення вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров?я України від 09 листопада 2015 року №1452/735 (далі - Інструкція) під час відібрання у нього зразків крові та сечі, які було відібрано лише в одну ємність кожен, були предметом перевірки судами попередніх інстанцій, які належним чином їх розглянули, визнали цю версію неспроможною та навели належні й докладні мотиви своїх висновків.
Як правильно встановили суди попередніх інстанцій, зразки для токсикологічного дослідження на встановлення стану сп`яніння відбираються у водіїв (учасників ДТП, в результаті якого особі було заподіяно тілесні ушкодження чи настала смерть), які були доставлені до медичного закладу одразу після ДТП з місця події та може відбуватися до внесення відомостей в ЄРДР. У цій справі ОСОБА_6 був доставлений до медичного закладу на наступний день після події ДТП і відібрання зразків для проведення токсикологічного дослідження відбувалося вже після внесення відомостей до ЄРДР в порядку статей 241, 245 КПК на підставі постанови слідчого.
Слід наголосити, що ані в судах попередніх інстанцій, ані в касаційній скарзі засуджений не ставить під сумнів належність саме йому зразків крові та сечі, які були відібрані в нього 08 липня 2024 року та які були предметом дослідження експерта під час проведення судово-медичної токсикологічної експертизи. 
Так само засуджений не ставив під сумнів правильність проведення експертного дослідження та його результати, а саме лише відібрання кожного зразка в одну ємність, як формальний привід для оспорювання висновку судово-медичної токсикологічної експертизи, що не є достатньою підставою для визнання такого висновку недопустимим доказом.
Не вказує на істотне порушення вимог КПК допущення технічних помилок (описок) в зазначенні дати та ініціалів медичного працівника у протоколі про отримання зразків для експертизи від 08 липня 2024 року, а також у зазначенні дати відібрання біологічних зразків у ОСОБА_6 у постанові слідчого про призначення судово-медичної токсикологічної експертизи.
Суд вважає, що оскільки відібрання зразків крові та сечі у ОСОБА_6 відбулося із дотриманням вимог КПК, тому підстави для визнання висновку судово-медичної токсикологічної експертизи від 11 липня 2024 року № 2210 недопустимим доказом відсутні.
У цьому кримінальному провадженні поряд із висновком судово-медичної токсикологічної експертизи на підтвердження стану алкогольного сп`яніння у ОСОБА_6 у вечір події судами попередніх інстанцій були досліджені та оцінені показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які в суді розповіли про те, що 07 липня 2024 року ввечері засуджений з товаришем приїжджали до них, і під час вечері ОСОБА_6 разом зі свідками спробували привезене ним віскі, а також в ході бесіди засуджений повідомляв свідку ОСОБА_12 , що в цей день в обідню пору пив пиво.
Попри твердження засудженого, судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну оцінку показанням вказаних свідків, які не суперечать іншим наявним у матеріалах кримінального провадження доказам.
Показання свідка ОСОБА_14 , на яких наголошує сторона захисту, на переконання Суду, не спростовують та не підтверджують факт перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння у вечір події, з огляду на те, що цей свідок під час допиту не міг категорично ствердити, що засуджений не вживав алкоголь у вечір події, оскільки під час їхньої вечері в сім`ї ОСОБА_19 свідок не постійно перебував за столом, а 2-3 рази виходив на вулицю. Крім того, та обставина, що ОСОБА_14 не відчув запаху алкоголю від ОСОБА_6 , беззаперечно не спростовує факту перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння в ніч події, що підтверджується іншими вищенаведеними доказами та показаннями свідків.
Разом з тим, Суд погоджується із аргументами сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу огляду предмета (диску відеозапису руху автомобіля на іншому відрізку шляху) від 08 липня 2024 року, з огляду на неможливість встановлення особи слідчого, яка його склала.
Сторона захисту звертала увагу на те, що у вступній частині протоколу огляду предмета від 08 липня 2024 року зазначено, що огляд предмету провів слідчий ОСОБА_20 , а підписав цей протокол слідчий ОСОБА_21 .
Суд погоджується, що у цьому випадку не можна встановити хто саме склав протокол огляду предмету від 08 липня 2024 року.
Водночас Суд наголошує, що вказаний протокол огляду від 08 липня 2024 року не має доказового значення та не впливає на суть зроблених судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки не містить фіксації самої події ДТП.
Доводи касаційної скарги про відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови про групу прокурорів та наявність в матеріалах справи копії постанови про зміну групи прокурорів, що ставить під сумнів повноваження прокурорів у цій справі, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
В ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що сторона захисту порушила питання про відсутність повноважень у прокурорів на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду справи лише в апеляційній скарзі.
На спростування таких аргументів сторони захисту прокурором до суду апеляційної інстанції було надано постанову про групу прокурорів від 08 липня 2024 року, яка була предметом дослідження суду апеляційної інстанції.
Відповідно до висновку ОП ККС ВС, зроблено у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17, постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
Вказаний висновок ОП ККС ВС корелює із аналогічними ситуаціями щодо питання перевірки повноважень прокурорів у кримінальному провадженні.
Доводи касаційної скарги сторони захисту про здійснення підтримання державного обвинувачення в суді першої інстанції неуповноваженим прокурором колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, постановою заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_22 від 08 липня 2024 року було визначено склад групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні, а саме: прокурорів Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_23 (старший групи) та ОСОБА_24 .
Із наданої у підготовчому судовому засіданні місцевого суду прокурором копії постанови про зміну групи прокурорів вбачається, що заступником керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_22 30 липня 2024 року було змінено групу прокурорів у кримінальному провадженні № 12024020010001193 від 08 липня 2024 року, до якої, крім раніше визначених прокурорів, були включені прокурори ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , який брав участь в суді першої інстанції. При цьому відомості про таку постанову містяться в розділі ІІ «Прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення» реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12024020010001193, також відомості про прокурора ОСОБА_26 як такого, який входить до групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні, містяться в обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 .
Крім того, в судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурором на спростування доводів касаційної скарги засудженого було надано оригінал постанови про зміну групи прокурорів від 30 липня 2024 року, зміст якої повністю відповідає наявній у матеріалах кримінального провадження копії цієї постанови, що узгоджується із вищенаведеним висновком ОП ККС ВС.
Тому у Суду відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції в цьому аспекті були допущенні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме здійснення судового розгляду справи за участю неуповноваженого прокурора.
Суд констатує відсутність порушення права на захист ОСОБА_6 , яке, на його думку, мало місце в результаті його неознайомлення з всіма постановами та протоколами, з огляду на те, що із долучених прокурором в судовому засіданні протоколів ознайомлення сторони захисту із матеріалами досудового розслідування від 29 та 30 серпня 2024 року вбачається, що засуджений разом із його захисником ознайомилися з усіма зібраними органом досудового розслідування доказами, у тому числі з протоколами слідчих дій, а також з усіма прийнятими під час досудового розслідування процесуальними рішеннями, у тому числі у формі постанов.
Доводи у касаційній скарзі засудженого про безпідставні висновки суду першої інстанції про наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, у зв`язку із недоведеністю наявності у нього прямого умислу щодо залишення у небезпеці потерпілого, з огляду на те, що він не бачив ознак ДТП та малолітнього потерпілого, про подію дізнався лише наступного дня від слідчого, а причиною залишення місця ДТП став напад сторонніх осіб на його авто, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
У цьому кримінальному провадженні судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_6 зупинився після ДТП і розумів, що трапилася ця подія. Окрім цього поведінка інших учасників дорожнього руху свідчила про те, що мала місце ДТП.
Вказані обставини підтверджуються дослідженими судами попередніх інстанцій доказами, а саме показаннями потерпілих та свідка ОСОБА_15 , відомостями зафіксованими у протоколах слідчих експериментів, у тому числі за участю свідка ОСОБА_11 , а також показаннями свідка ОСОБА_12 , яка в суді першої інстанції розповіла, що 08 липня 2024 року приблизно о 07 год 00 хв до неї подзвонив ОСОБА_6 і сказав, що щось «начудив», чи в`їхав у натовп людей.
Отже, факт усвідомлення ним того, що він на автомобілі в`їхав у натовп людей, свідчить про розуміння ОСОБА_6 того, що в результаті таких його дій можуть бути потерпілі, яких він поставив в небезпечний для життя стан. Однак, здійснивши наїзд на пішохода, він не вийшов з автомобіля, не поцікавився ситуацією, що склалася в результаті його дій, допомогу малолітньому потерпілому не надав, а зник з місця ДТП.
Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні місцевого суду і сам засуджений, який пояснив, що в момент ДТП відчув поштовх, після того як він зупинився, побачив як до його машини біжать люди та щось кричать, однак він з автомобіля не виходив, бо бачив як одна чи дві людини стукали по кузову автомобіля, після чого він на автомобілі залишив місце пригоди та вирушив додому, де виявив пошкодження передньої частини автомобіля. 
Надані у суді першої інстанції показання ОСОБА_6 спростовують твердження у касаційній скарзі про те, що засуджений не розумів, що сталося на дорозі. Його твердження про перебування одразу після наїзду на малолітнього пішохода в стані уявної оборони не знайшли свого підтвердження, ані під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, ані під час касаційного розгляду провадження.
Отже, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, є повністю доведеним той факт, що ОСОБА_6 після вчинення ДТП, не вчиняючи жодних спроб надати будь-яку допомогу малолітньому потерпілому, який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень її потребував, не викликавши швидку, не впевнившись у тому, чи прибула швидка, чи було надано потерпілому медичну допомогу, самовільно покинув місце пригоди, залишивши потерпілого у небезпечному для життя стані.
Таким чином, доводи засудженого про те, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, є неспроможними.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі, з приводу невідповідності журналу судового засідання місцевого суду від 04 червня 2025 року вимогам ст. 108 КПК, а також порушення судом першої інстанції положень ст. 376 КПК та проголошення вироку без участі обвинуваченого, а також без роз`яснення змісту, порядку і строку оскарження вироку, то вони є необґрунтованими.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що за результатами розгляду справи місцевий суд після виходу з нарадчої кімнати 04 червня 2025 року у присутності прокурора, потерпілих, захисника та засудженого оголосив резолютивну частину вироку та того ж дня ОСОБА_6 було вручено копію вказаного рішення, що підтверджується наявною в матеріалах провадження розпискою останнього (том 3, а.к.п. 33), що узгоджується з положеннями ч. 15 ст. 615 КПК, згідно з якою в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Вказана процедура оголошення місцевим судом вироку та вручення його копії ОСОБА_6 не перешкодила засудженому та його захиснику скористатися правом на апеляційне оскарження вироку місцевого суду.
Аргументи засудженого про упереджений та необ`єктивний розгляд його справи судами попередніх інстанцій через те, що односельчанка потерпілої працювала в місцевому суді та, наразі, працює в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованими, а тому відхиляє.
Крім того, слід наголосити, що за наявності сумнівів у неупередженості розгляду цієї справи суддями як місцевого, так і апеляційного суду, сторона захисту як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді мала право заявити відводи суду та/або колегія суддів, однак таким правом не скористалася.
Щодо доводів засудженого про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, то Суд зауважує наступне.
Визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК.
Хоч у цьому кримінальному провадженні суди не встановили обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання засудженого, однак місцевий та апеляційний суди підставно констатували, що ОСОБА_6 намагався перекласти вину за ДТП на батьків малолітнього потерпілого, у ДТП загинула маленька дитина, сам водій був у стані алкогольного сп`яніння, а тому у колегії суду немає підстав вважати призначене ОСОБА_6 як основне, так і додаткове покарання у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК, надміру суворим.
Твердження у касаційній скарзі ОСОБА_6 про безпідставне неврахування судами попередніх інстанцій щирого каяття як пом`якшуючої покарання обставини колегія суддів відхиляє.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював позицію, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині. Також ця обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання лише в тому разі, коли щире каяття було дієвим і включало в себе активні дії.
З врахуванням вищенаведених обставин та посткримінальної поведінки засудженого, суд першої та апеляційної інстанцій, на переконання колегії суддів, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у ОСОБА_6 щирого та дієвого каяття. Факт часткового відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн не впливає на правильність висновків судів у цій частині.
Призначене місцевим судом ОСОБА_6 як основне, так і додаткове покарання за вищенаведених конкретних обставин справи та відомостей про особу останнього відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції в межах, встановлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого та його захисника на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у них доводи та визнав їх необґрунтованими, навів належні й докладні мотиви постановленого рішення. 
З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, то касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ: 
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3