Справа № 761/2410/24
Провадження № 2/761/924/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді -      Фролової І. В.,
секретаря судового засідання -    Коломійця А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, 

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.
У позовній заяві просила суд визнати недійсним договір позики від 08 травня 2016 року на суму 1 000 000 доларів США, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що що 08 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як укладено договір позики, за яким Позикодавець надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 1 000 000 доларів США для ремонту належного ОСОБА_3 будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
19 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 911 240,62 грн.
ОСОБА_1 вважає, що договір позики від 08 травня 2016 року був вчинений на шкоду її інтересам, оскільки унеможливлює виконання на свою користь рішення суду.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.
24 грудня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого ОСОБА_2 зазначає, що займалась бізнесом з 1992 року та має грошові кошти у розмірі 1 000 000 доларів США, а для надання позики отримала у ОСОБА_5 1 000 000 доларів США та у ОСОБА_6 отримала 1 000 000 доларів США.
Відповідач також вказує, що договір позики від 08 травня 2016 року не порушує інтереси ОСОБА_1 , оскільки остання не є стороною такого договору.
31 грудня 2024 року через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 зазначає, що наведені у відзиві аргументи та пояснення підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а дії ОСОБА_1 вчиняються з метою уникнення примусового стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 2,7 млн гривень на користь ОСОБА_1 на підставі судових рішень №№ 369/6092/20 та 369/13202/23.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. 
За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що 08 травня 2016 року між ОСОБА_4 як Позикодавцем та ОСОБА_2 як Позичальником укладено договір позики, за яким Позикодавець надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 1 000 000 доларів США для ремонту належного ОСОБА_3 будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала цивільна справа №369/6092/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.
Як встановлено у вищезазначені справі судом, 19 липня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири.
Позивач як підставу для стягнення 1 911 240, 62 грн. з відповідача на користь позивача зазначила той факт, що позивач є добросовісним набувачем та у відповідності до ч. 1 ст. 661 ЦК України позивач має право на відшкодування завданих збитків відповідачем. А так відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. 
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року у цивільній справі №369/6092/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів залишено без задоволення.
Так, згідно з вищезазначеним рішенням від 14 липня 2021 року суд дійшов до висновку, що положення ст. 661 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, враховуючи, що кошти сплачені за договором купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., 19.07.2017 року реєстровий № 7786, не можуть бути збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, а також права третіх осіб на товар повинні виникнути до моменту продажу товару, тобто позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав.
Окрім того, позивач просила стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1 911 240,62 грн. Суд дійшов до висновку, що вказане є безпідставною позовною вимогою з огляду на ціну визначену в п. 2 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., реєстровий № 7786, - 150 353, 00 грн., які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього договору. Продавець, а так відповідач своїм підписом договором підтверджує факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій до покупця. 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 911 240,62 грн.
04 лютого 2022 року постановою приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Пилипчуком Віталієм Григоровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 1 911 240, 62 грн.
З повідомлення приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича про розмір стягнутих коштів та залишок боргу від 14 серпня 2023 року вбачається, що після відкриття виконавчого провадження НОМЕР_4 примусовим виконавцем було стягнуто в період з 04 лютого 2022 року по 12 липня 2023 року включно - 0, 00 грн., 13 липня 2023 року стягнуто 11 470, 45 грн., в період з 14 липня 2023 року по 14 серпня 2023 року включно - 0, 00 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Києва-Святошинського районного суду від 03 жовтня 2023 року у справі №369/10562/22 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та вирішено стягнути з останньої заборгованість у розмірі 1 000 000 доларів США за договором позики.
Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.
Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства(пункт 6 статтіЗ ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Постанова ВП ВС від03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження.№ 14-260цс19).
Відповідно до ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Відповідно до п. 24 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов?язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред?явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Постанова КЦС ВС від 24.07.2019 по справі № 405/1820/17.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що Договір позики від 08 травня 2016 року був підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_3 «заднім числом» з метою штучного формування кредиторської заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 та унеможливлення задоволення майнових вимог ОСОБА_1 за рахунок активів боржника. 
Суд відхиляє зазначений довід позивачки, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували невідповідність дати фактичного укладення договору даті, зазначеній у його тексті.
Окремо суд зауважує, що Договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено 08 травня 2016 року, тоді як договірні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникли 19 липня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартири. Зважаючи на те, що на момент виникнення боргового зобов`язання перед ОСОБА_2 у 2016 році у ОСОБА_3 не існувало невиконаних зобов`язань перед ОСОБА_1 , у діях сторін оспорюваного правочину відсутні ознаки зловживання правом або наміру ухилитися від виконання судових рішень.
ОСОБА_1 також вказує, що єдиним документом на підтвердження надання позики є розписка, водночас безготівковий банківський переказ грошових коштів між сторонами не здійснювався. На думку позивачки, передача готівкою суми, що перевищує встановлений Постановою Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210, яка була чинна станом на 08 травня 2016 року, фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). 
З даного приводу суд зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Посилання ОСОБА_1 на недотримання сторонами встановлених Національним банком України обмежень щодо граничних сум готівкових розрахунків не свідчить про те, що грошові кошти насправді не передавалися. 
Недотримання, на думку позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлених Національним банком України обмежень щодо граничних сум готівкових розрахунків само по собі не є беззаперечним доказом того, що грошові кошти фактично не передавалися позичальнику. 
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Постанова Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 регулює порядок обігу готівки, однак чинне цивільне законодавство не пов`язує недотримання правил готівкових розрахунків із недійсністю правочину у розумінні статті 215 Цивільного кодексу України. Відтак, припущення ОСОБА_1 щодо факту недотримання установлених лімітів розрахунків не може слугувати самостійною підставою для спростування реальності передачі коштів за договором позики або свідчити про його фіктивність.
Справжність підпису на розписці сторонами правочину не заперечується, а тому вказана розписка є належним і достатнім підтвердженням виконання умов реального договору позики.
У позовній заяві ОСОБА_1 також зазначала, що сума у розмірі 1 000 000 доларів США є значною для ОСОБА_2 , яка є пенсіонеркою та не має офіційних джерел доходу, що, на думку позивача, виключає можливість реального надання вказаних коштів.
Суд відхиляє такий довід, оскільки норми Цивільного кодексу України, які регулюють договірні зобов`язання, не покладають на позикодавця - фізичну особу обов`язку доводити походження грошових коштів або підтверджувати свій майновий стан під час укладення договору позики.
Дослідження джерел накопичення фінансових коштів чи перевірка відповідності доходів фізичної особи її податковій звітності не входить до предмета доказування у даній справі. Крім того, факт наявності та реальності заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 у розмірі 1 000 000 доларів США за Договором позики від 08 травня 2016 року вже встановлений рішенням суду від 03 жовтня 2023 року у справі №369/10562/22, яке набрало законної сили. 
У силу частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, є преюдиційними та не підлягають повторному доведенню під час розгляду інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.
За результатами аналізу наведених обставин, суд відхиляє висновок позивачки про те, що грошові кошти за договором не передавалися, а метою укладення правочину було створення штучного боргу. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним на підставі статті 234 Цивільного кодексу України обов`язковому доведенню підлягає наявність умислу обох сторін не створювати жодних правових наслідків. Оскільки реальність передачі коштів підтверджена розпискою, а факт існування та стягнення боргу встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили, презумпція правомірності Договору позики від 08 травня 2016 року позивачкою В. у встановленому законом порядку не спростована. За відсутності належних доказів, наведені позивачкою доводи не є правовою підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.
Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Оскільки факт передання коштів підтверджений належними письмовими доказами, а дійсність боргового зобов`язання встановлена судом, правові наслідки за оспорюваним договором фактично настали. За відсутності доказів спільного умислу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на умисне вчинення правочину без наміру створення правових наслідків, наведені позивачкою доводи не можуть бути підставою для визнання договору позики фіктивним, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.
Таким чином, виходячи з презумпції легітимності договору, засад змагальності цивільного судочинства сторона позивача не довела необхідними та достатніми доказами фіктивність оспорюваного правочину, його спрямованість на недопущення звернення стягнення на майно боржника та порушення інтересів кредитора-позивача по справі.
Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст. 15, 16, 177, 179, 181, 190, 509, 525, 527, 530, 610, 629, ЦК України, ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265, 280-283, 287 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Реквізити учасників справи:
ОСОБА_1 , адреса місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
ОСОБА_2 , адреса місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,
ОСОБА_3 , адреса місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,
Повний текст рішення виготовлений 10 червня 2026 року.

Суддя: