ОКРЕМА ДУМКА
судді ОСОБА_1 
справа № 284/1083/24
провадження № 51-315км26
Не погоджуюсь із висновками Суду в цьому провадженні. 
Вважаю, що у кримінальному провадженні за обвинуваченням особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК), не може бути укладено і затверджено вироком суду угоду про примирення між потерпілим та обвинуваченим, оскільки це суперечить інтересам Держави, отже є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні приписів ст. 412 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). 
1. За приписами ч. 3 ст. 469 КПК угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.
2. Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. 
Для потерпілого - це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди. 
Для обвинуваченого (підозрюваного) - це реалізації кримінальної відповідальності в найбільш сприятливий для нього спосіб, зокрема, призначення мінімального покарання. 
3. Разом із тим, на мою думку, приймаючи рішення щодо затвердження укладеної між сторонами кримінального провадження угоди, суд, серед іншого, має враховувати, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси, а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт, укладення угоди про примирення не допускається. 
Основною умовою криміналізації таких правопорушень є захист більш вагомих суспільних інтересів, ніж інтереси певного потерпілого, оскільки це інтереси невизначеного кола осіб, суспільства в цілому.
Права і інтереси окремих осіб в таких складах кримінальних правопорушень є додатковим, супутнім об`єктом кримінально-правової охорони, в той час як саме протиправне діяння спрямоване на заподіяння шкоди суспільству в цілому.
Укладення угоди із конкретним потерпілим в таких провадженнях аж ніяк не призводить до відновлення стану сторін до вчинення правопорушення і в першу чергу там, де йдеться про безпека у відповідній сфері суспільного життя, стан захищеності суспільства від певних загроз, джерелом яких є протиправні дії винної особи. 
Певний потерпілий, який в таких випадках не є стороною кримінального провадження, не має належних повноважень, які би спиралися на приписи закону України про кримінальну відповідальність чи кримінального процесуального закону, діяти від імені Держави та суспільства щодо врегулювання публічного кримінально-правового конфлікту.
Для належного встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін кримінального провадження визначальною є категорія «інтерес». Інтерес у кримінальному процесі є спонукальною силою, що приводить у рух усю систему судочинства. 
Натомість інтереси Держави і суспільства, у разі укладання і затвердження угоди про примирення в таких справах, залишаються без належної реалізації, зокрема і через те, що угода про примирення укладається в справах за ч. 1 ст. 286-1 КК не між сторонами.
4. До того ж угода має відповідати чинному законодавству та мають бути відсутні підстави для відмови в її затвердженні, визначені ч. 7 ст. 474 КПК.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК, є нетяжким злочином з розділу ХI Особливої частини КК «Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту». Він має двооб`єктний склад, де основним безпосереднім об`єктом є безпека руху й експлуатації транспорту, тобто стан захищеності всього суспільства в цій сфері, а додатковим - здоров`я певної особи.
У вказаних видах суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, приватні інтереси їх учасників не можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, щоби волевиявлення потерпілого мало вирішальне значення для визначення форми реалізації кримінальної відповідальності винної особи. 
До того ж приписами статей 45-48, 75 КК встановлено прямі заборони на звільнення від кримінальної відповідальності та звільнення від відбування покарання з випробуванням при засудженні за ч. 1 ст. 286-1 КК.
5. На таких підставах вважаю неприпустимим затвердження угод про примирення у справах про кримінальні правопорушення: проти основ національної безпеки України (розділ I); у сфері господарської діяльності (розділ VII); проти довкілля (розділ VIII); проти громадської безпеки (розділ IX); проти безпеки руху та експлуатації транспорту (розділ XI); проти громадського порядку та моральності (розділ XII); у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші злочини проти здоров`я населення (розділ XIII); у сфері охорони державної таємниці, недоторканності державних кордонів, забезпечення призову та мобілізації (розділ XIV); проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян та проти журналістів (розділ XV); у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг (розділ XVII); проти правосуддя (розділ XVIII); проти встановленого порядку несення військової служби (розділ XIX); проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку (розділ XX) Особливої частини КК, за виключенням якщо йдеться про кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення.
6. Приписи статей 468 і 469 КПК мають застосовуватись в поєднанні із положеннями ч. 7 ст. 474 цього Кодексу при визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо проступків і злочинів невеликої тяжкості, які є двооб`єктними (багатооб`єктними) кримінальними правопорушеннями.
Повертаючись до положень ч. 3 ст. 469 КПК, вважаю, що відсутнє підґрунтя сприймати їх відокремлено від вказаних вище приписів КК та КПК щодо кола кримінальних проваджень, у яких може бути укладена угода про примирення. 
Вважаю переконливим тлумачення закону, яке було застосовано щодо формулювання висновків в п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», за якими у вказаній вище категорії кримінальних проваджень угоди про примирення не допускаються. 
З такого правозастосування виходив і Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2025 року (справа № 303/734/24), де дійшов висновку, що у провадженнях за ст. 286-1 КК у прокурора є підстави відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК до оскарження вироку місцевого суду, постановленого на підставі угоди про примирення, та скасував рішення апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі ч. 4 ст. 399 КПК.
7. Вважаю, що відсутнє переконливе підґрунтя до висновку, що у кримінальному провадженні за ст. 286-1 КК може бути укладено угоду про примирення між потерпілим, який не є стороною кримінального провадження, та обвинуваченим. Така угода про примирення не відповідає інтересам суспільства, а тому не підлягає затвердженню.
8. Разом із тим, в постановах від 31 березня 2016 року (справа № 5-27кс16) Верховного Суду України, від 06 грудня 2018 року (справа № 756/11661/17) та від 10 квітня 2025 року (справа № 756/2340/23) Верховного Суду, наведені мотиви щодо обґрунтованості правозастосування, за яким угода про примирення може бути затверджена судом в справах щодо двооб`єктних (багатооб`єктних) кримінальних правопорушень, зокрема, в справах за статтями 286, 345, 286-1 КК відповідно.
9. Враховуючи наведене, вважаю, що в розумінні приписів статей 434-1, 434-2 КПК у їх взаємозв`язку з тими, які визначені в ч. 7 § 3 Перехідні положення Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року це кримінальне провадження мало бути передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку Верховного Суду України від 31 березня 2016 року (справа № 5-27кс16), або об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, якщо сприймати абсолютно релевантними правовідносини за ч. 1 ст. 286-1 КК лише в справах № 303/734/24, № 756/2340/23, № 756/11661/17.
Суддя
ОСОБА_1