РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/11738/25
№ 2/183/3913/26
06 травня 2026 року          м.Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Оладенко О.С.
за участю секретаря судового засідання – Павлюк А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Горлова Юлія Миколаївна про визнання права власності на квартиру,-
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року позивачі звернулися до суду з позовом до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, у якому просять визнати за кожним позивачем право власності на 1/6 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за кожним позивачем право власності на 1/3 частку зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло.
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, заведено спадкову справу. До складу спадщини також входить частка квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачі фактично прийняли спадщину, оскільки на час смерті спадкодавця проживали та були разом з нею зареєстровані за однією адресою. Зазначена квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло належала на праві спільної сумісної власності позивачам та спадкодавцю ОСОБА_3 , їх право власності було зареєстровано в БТІ, відповідно до законодавства, що діяло на той час. З метою реєстрації права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачі звернулися до державного реєстратора, проте у здійсненні реєстрації права було відмовлено у зв`язку неможливістю отримати інформацію у БТІ з тимчасово окупованої території. Також, листом нотаріуса позивачам було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадкове майно не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав та неможливістю отримати документи з паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані права до 01 січня 2013 року. Тому позивачі змушені звернутися до суду та просять задовольнити їх позов.
Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
30.03.2026 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивачі у судове засідання не з`явилися, надіславши до суду заяви про розгляд справи без їх участі.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, через підсистему «Електронний суд» надіслав заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, у якій просив вирішити справу у відповідності до вимог чинного законодавства; процесуальна позиція щодо позовних вимог - на розсуд суду.
Третя особа - приватний нотаріус Горлова Ю.М. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 
Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 доводяться спадкодавцю ОСОБА_3 синами, що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 
Після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу №17/2025, номер у спадковому реєстрі 73716416 на підставі заяв, поданих синами померлої - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.42-83).
Згідно з наявним у спадковій справі Витягом про зареєстрованих у житловому приміщення осіб №47 від 11.02.2025, який надала Сєвєродонецька міська військова адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області, померла ОСОБА_3 на день своєї смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . 
Отже, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті матері, оскільки проживали разом зі спадкодавцем на день її смерті, що підтверджується вищевказаним Витягом про зареєстрованих у житловому приміщення осіб. Даних про наявність інших спадкоємців, окрім позивачів, матеріали спадкової справи не містять.
Листом приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Горлової Ю.М. віл 24.10.2025 роз`яснено позивачам про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що вказане нерухоме майно не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав та неможливістю отримати документи з паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані права до 01 січня 2013 року (а.с.82).
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Як встановлено у ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Стосовно належності спадкової квартири спадкодавцю ОСОБА_3 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.
В матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.12.1995 сектором приватизації житла виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради. Відповідно до зазначеного свідоцтва власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.16).
У наданому свідоцтва про право власності наявний реєстраційний напис, відповідно до якого право власності зареєстровано у Сєвєродонецькому БТІ, записано в реєстрову кригу за №440 від11.03.1996.
Спадкодавцем та позивачами право спільної сумісної власності набуте у 1995 році. Надана позивачами копія свідоцтва про право власності на житло, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. 
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, – доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Як установлено судом, право власності померлої ОСОБА_3 та позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на спірну квартиру зареєстровано у Сєвєродонецькому БТІ на підставі свідоцтва про право власності, а тому право власності спадкодавця ОСОБА_3 на спадкову квартиру увійшло до складу спадщини, яку прийняли позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
З приводу правомірності набуття права власності позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та невизнання їх прав, судом установлено таке.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно №79838930 від 10.07.2025 позивачам відмовлено у проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з тим, що на запит державного реєстратора отримано відповідь про те, що територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є окупованою, БТІ не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити державних реєстраторів про зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року (а.с.21).
Місто Сіверськодонецьк Луганської області є тимчасово окупованою територією України, де органи державної влади не здійснюють повноваження. У зв`язку з викладеним, позивачі не можуть підтвердити реєстрацію їх права власності у порядку, що діяв на час приватизації квартири.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.
Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.
Позивачами право власності набуте у 1995 році. Надане суду свідоцтво про право власності на житло, видане та посвідчене органом, що здійснював реєстрацію права власності на той час, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч.1-3 ст. 370 ЦПК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Частиною третьою ст.364 ЦК України установлено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Як установлено судом, у свідоцтві про право власності на житло не визначено частки у праві власності. Співвласники заявили вимоги про визнання права на частки квартири. Про існування домовленості між позивачами щодо відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності не повідомляли. Відтак, заявлення позовних вимог про визнання права власності на частку квартири – по 1/3 за кожним позивачем, а також у розмірі 1/6 частки за кожним в порядку спадкування (з урахуванням успадкованої 1/3 частки після смерті ОСОБА_3 ) - не суперечить вищезазначеним вимогам цивільного законодавства.
Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачами було доведено їх право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачів на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м.Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном, що порушує їх права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частку квартири загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку квартири загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення скороченого (вступної та резолютивної частини) рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 ;
позивач – ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ;
відповідач – Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, код ЄДРПОУ 44083662, місцезнаходження: Луганська область, м.Сіверськодонецьк, б-р Незалежності України, 32;
третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Горлова Юлія Миколаївна, місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено і підписано 06 травня 2026 року .

Суддя Оладенко О.С.