П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/32744/25	

Перша інстанція: суддя Попов В.Ф.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів - Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
при секретарі судового засідання Худика С.А.,
за участі представника апелянтів Зільберта О.В.,
позивача – ОСОБА_1 , її представника – адвоката Казнєвського В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

26 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Державної міграційної служби України, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.03.2025 року;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Державну міграційну службу України прийняти рішення щодо прийняття її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку, визначеному Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона є громадянкою РФ. Підставами для звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стала загроза її переслідування у країні походження у зв`язку із політичними переконаннями, оскільки вона займає активну проукраїнську позицію та веде власний телеграм-канал "Real Life in UA", в якому засуджує військову агресію РФ проти України. Позивач наголосила, що у разі повернення її до країни походження, спецслужбами РФ буде проведена ретельна перевірка життя та діяльності за час перебування в Україні. Проте, подану позивачем заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачі не розглянули та в порушення вимог Порядку №649 повернули листом.
Відповідачі заперечували проти задоволення позову, зазначаючи, що проаналізувавши обставини, викладені у заяві ОСОБА_1 від 19.03.2025 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС встановила, що зазначені у ній обставини вже були предметом опрацювання під час розгляду заяв матері та батька позивачки від 27.02.2023, а також судовими інстанціями під час оскарження рішення, прийнятого за результатами їх розгляду. Щодо фотокопій постів, автором яких за твердженням позивача вона є, ДМС зазначила, що при їх вивченні не вдалося встановити, що саме позивачка є автором постів, а також відсутні підстави вважати, що позивач використовує соціальні мережі для висловлення проукраїнської та антиросійської позиції. Заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не розглядалася з огляду на порушення нею законодавства у сфері шукачів захисту в частині порядку і строків звернення із заявою та те, що Україна перебуває в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією РФ проти України, що і зумовило застосування до неї, як громадянки РФ, як держави-агресора, положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України "Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" від 10.01.2002 № 2942-III.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне дослідження доказів у справі, просять зазначене рішення скасувати та прийняте нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянти зазначають, що судом першої інстанції не враховано, що заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не розглядалася з огляду на порушення нею законодавства у сфері шукачів захисту в частині порядку і строків звернення із заявою та те, що Україна перебуває в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією РФ проти України, що і зумовило застосування до неї, як громадянки РФ, як держави-агресора, положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10.01.2002 № 2942-III.
Позивач надала відзив на апеляційні скарги, в якому зазначила, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянтів.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має громадянство РФ.
19 березня 2025 року ОСОБА_1 особисто звернулася до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з додатками.
28 березня 2025 року ГУ ДМС в Одеській області заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту від 19.03.2025 надіслано до ДСОБГ ДМС України задля прийняття всебічного управлінського рішення та проведення додаткових перевірочних заходів у межах міжнародного та національного законодавства (супровідний лист № 5100.5.1-3028/51.3-25), про що позивача повідомлено листом від 28.03.2025 № В-228/6/5101-25/5100.5.1/3029-25.
Листом від 13.05.2025 року № 8.5-5205/1-25 Державна міграційна служби України повідомила ОСОБА_1 , що проаналізувавши обставини, які зазначені у заяві від 19.03.2025 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України встановило, що зазначені обставини в заяві вже були предметом опрацювання ДМСУ під час розгляду заяв матері та батька позивачки від 27.02.2023 та судовими інстанціями під час оскарження рішення прийнятого за результатами її розгляду. Щодо фотокопій постів, то ДМС України зазначило, що при їх вивченні, не вдалося встановити що саме позивачка є автором постів, і підстав вважати що вона використовує соціальні мережі для висловлення проукраїнської/антиросійської позиції-відсутні. ДМС зазначило, що Україна перебуває в умовах воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України та до позивачки застосовуються положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, у зв`язку з чим ДМСУ повертає заву та наявні матеріали.
Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо повернення без розгляду поданої заяви – анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що органи ДМС фактично розглянули заяву та відмовили ОСОБА_1 у визнанні біженкою чи особою, що потребує додаткового захисту, оскільки дали оцінку наданим позивачкою обґрунтуванням щодо підстав звернення з такою заявою та висловили свою позицію щодо матеріалів доданих до заяви. Суд зазначив, що відповідачі не тільки порушили процедуру прийняття та розгляду заяви позивачки, але і передчасно та знову в порушення процедури фактично прийняли рішення та зробили висновки щодо відсутності підстав для визнання її біженкою чи особою, що потребує додаткового захисту, тобто про відмову у задоволенні заяви. Щодо посилань відповідачів на статтю 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, суд наголосив, що це не може використовуватися як підстава для обмеження доступу до процедури надання захисту.
Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 14 Загальної декларації з прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.
Суспільні відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні урегульовані Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до пунктів 1, 4, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI:
біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про бути визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Умови, за яких особа не визнається біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту наведені у статті 6 Закону № 3671-V, за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Предметом даного спору є відмова відповідачів у прийняті до розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 19 березня 2025 року.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до п.1.1 визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі – Правила №649).
Відповідно до п.2.1. Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:
- а) встановлює особу заявника;
- б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1);
- в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;
- г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;
- ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);
- е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
- Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;
- є) проводить дактилоскопію заявника;
- ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;
- з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правничою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.
Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, ГУ ДМС в Одеській області протягом робочого дня не прийнято заяву ОСОБА_1 від 19.03.2025 року до розгляду.
Листом від 28.03.2025 року позивача повідомлено, що заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту від 19.03.2025 надіслано до ДСОБГ ДМС України задля прийняття всебічного управлінського рішення та проведення додаткових перевірочних заходів у межах міжнародного та національного законодавства.
Колегія суддів враховує, що чинним законодавством визначено певний алгоритм дій уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС під час звернення особи, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, після надходження відповідної заяви уповноважена посадова особа територіального органу ДМС зобов`язана вчинити дії, визначені Правилами № 649, а саме зареєструвати заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В подальшому, на етапі вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена особа територіального органу ДМС, зокрема, перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Однак, з матеріалів справи слідує, що уповноважені особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області після надходження до територіального органу ДМС заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не вчинено жодних дій, визначених Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649.
Листом від 13.05.2025 року № 8.5-5205/1-25 Державна міграційна служби України фактично надала оцінку поданій позивачем заяви про визнання біженцем по суті і відмовила у задоволенні такої, що є порушенням Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил № 649.
Головне управління ДМС в Одеській області, як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, після отримання заяви позивача від 19.03.2025 року, за наслідком розгляду такої заяви повинно було прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або ж прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Дії ГУ ДМС в Одеській області щодо направлення заяви позивача від 19.03.2025 року на адресу ДМС для прийняття відповідного рішення не передбачені жодними приписами чинного законодавства. На це додатково вказує та обставина, що ГУ ДМС у листі від 28.03.2025 року не зазначило жодної норми чинного законодавства, на підставі якої направляє документи позивача на розгляд до ДМС України.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачами, що будь-якого рішення за результатом розгляду заяви позивача від 19.03.2025 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято не було.
Матеріали справи не містять, ані рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ані рішення (наказу) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнятих за результатами розгляду заяви позивача. Заява позивача від 19.03.2025 року фактично розглянута ГУ ДМС в Одеській області та ДМС України у відповідності до Закону України "Про звернення громадян".
Суд першої інстанції також вірно відхилив посилання відповідачів на те, що вказані у заяві ОСОБА_1 обставини вже були предметом розгляду органів ДМС і суду, оскільки відповідно до матеріалів справи №420/30587/23, мати позивачки у цій справі - ОСОБА_2 , із заявою до ДМС України про визнання біженцями та особами що потребують додаткового захисту її та неповнолітніх дітей, звернулась 27.02.2023 року і зазначала підстави визнання такою та вказала на обставини, які стосувались тільки її. Позивачка у даній справі та той момент ще була неповнолітньою і жодних вимог не заявляла. Адміністративний позов, що був поданий ОСОБА_2 у справі №420/30587/23, заявлений також і в інтересах неповнолітніх дітей, в тому числі ОСОБА_1 . 
В межах розгляду даної справи ОСОБА_1 подає заяву до органів ДМС вже як повнолітня особа та вказує підстави для визнання її біженкою чи особою, що потребує додаткового захисту, відмінні від тих, ніж зазначали до цього її батьки.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме ГУ ДМС України в Одеській області вчинено протиправну бездіяльність, яка полягає у неприйнятті рішення щодо заяви ОСОБА_1 від 19.03.2025 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом у порядку, визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил №649.
Отже, належним відповідачем за позовними вимогами про зобов`язання ухвалити рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в прийнятті такої заяви є ГУ ДМС в Одеській області. Тому аналогічні вимоги, заявлені до ДМС України, задоволенню не підлягають, оскільки до повноважень зазначеного відповідача не входить прийняття рішень по заявам осіб про визнання біженцями, або особами, що потребують додаткового захисту.
Суд першої інстанції на викладені обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим помилково задовольнив позовні вимоги в цій частині як до ГУ ДМС в Одеській області, так і до ДМС України.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ДМС України підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині зобов`язання ДМС України прийняти рішення по заяві ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з ухваленням в цій частині постанови про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга ГУ ДМС в Одеській області задоволенню не підлягає та рішення суду першої інстанції в іншій частині залишається без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 01 жовтня 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України
Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,325,328КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року скасувати в частині зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з прийняттям в цій частині постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.
Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 02 липня 2026 року. 

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко