Справа 206/2985/25 
Провадження 2/206/98/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року    м. Дніпро
Самарський районний суд м. Дніпра у складі: головуючого судді Поштаренко О.В., 
за участю секретаря судового засідання Содоль М.В., представника позивача ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 представника відповідача Зіненко А.О., відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними,-
ВСТАНОВИВ:
29 травня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпра із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна та транспортних засобів. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що між сторонами укладені договори дарування житлового будинку, земельної ділянки та транспортних засобів. При цьому позивач вважає ці договори фіктивними, оскільки вони укладені з метою приховування справжніх намірів учасників правочину та з іншою правовою метою уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Крім того, зазначає, що 04 жовтня 2023 року позивачем було придбано спеціалізований напівпричіп н/п — самоскид BODEX KIS 3WS 2015 року випуску, для розрахунку за який останній взяв у борг 10 000 доларів США строком на півроку, який не в змозі був повернути на час настання терміну розрахунку. 21.07.2025 року представником відповідача було надано відзив на позовну заяву в якому остання просила в задоволенні позовних вимог відмовити вважаючи його безпідставним з огляду на наступне. Так, на підтвердження фіктивності укладених договорів дарування позивач зазначає та надає відповідні дані, що відносно нього були відкриті виконавчі провадження, проте відповідно до інформації, яка наявна у автоматизованій системі виконавчого провадження, відносно позивача були відкриті виконавчі провадження: №64024121, дата відкриття 13.01.2021; №65125035, дата відкриття 19.04.2021; №69897940, дата відкриття 26.09.2022; №77593714, дата відкриття 21.03.2025. Статус усіх виконавчих проваджень – завершені. При цьому, стягувачами у цих виконавчих провадженнях є: УПП Дніпропетровської області; ДПП УПП в Дніпропетровській області; Державна служба України з безпеки на транспорті; відділ державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області. Тобто за вказаними виконавчими провадженнями очевидно було стягнення штрафів за порушення ПДР, суми за таких штрафів є незначними та жодним чином не могли погрожувати відчуженням майна з метою його реалізації та подальшого погашення заборгованості.
Що стосується боргу отриманого за борговою розпискою, представник відповідача посилається на ту обставину, що позивач не надав будь-яких доказів, що за вказаною борговою розпискою провадиться примусове стягнення або є судове рішення про стягнення з позивача цих коштів, або наявність судової справи про стягнення позивача боргу за вказаною борговою розпискою.
Доказів щодо порушення позивачем правил військового обліку та що відносно останнього були складені відповідні постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу також не надано.
У подальшому позивачем подано заяву про зміну (доповнення) підстав позову, відповідно до якої позивач зазначив, що оспорювані договори були укладені внаслідок обману з боку відповідача. При цьому, позивач посилався на те, що відповідач переконувала його у тому, що після укладення договорів він продовжить безперешкодно користуватися спірним майном, проживати у житловому будинку та користуватися транспортними засобами. Також позивач зазначав, що після укладення договорів відповідачка почала чинити йому перешкоди у користуванні майном, зверталась до суду із заявами про заборону користування житловим будинком, а також вчинила щодо нього домашнє насильство економічного характеру, що підтверджується постановою Самарського районного суду м. Дніпра у справі №206/3093/25. Крім того, позивач зазначав, що у житловому будинку проживав неповнолітній син сторін ОСОБА_4 , права якого були порушені при укладенні договору дарування.
Ухвалою суду від 02.06.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 03.09.2025 за клопотанням представника відповідача адвоката Зіненко А.О. про витребування доказів, витребувано у Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вулиця Леоніда Каденюка, 6, Дніпро, Дніпропетровська область, 49000, код ЄДРПОУ 34984535) інформацію щодо розміру заборгованості яка підлягала стягненню з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 за виконавчими провадженнями №64024121, 65125035, 69897940,77593714.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на добровільність укладення договорів дарування, відсутність будь-якого обману та недоведеність позовних вимог.
У судовому засіданні позивач – ОСОБА_2 , підтримав свої позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та пояснив, що договори дарування на його думку були шахрайством з боку відповідачки – ОСОБА_3 , оскільки він оформив їх після вінчання, та після чого вони розірвали відносини. Після розлучення відповідачка виставила їх з сином з дому, вона не цікавиться життям дітей, проживає в домі з іншим чоловіком, ніхто в дім потрапити не може, дитина має попереджати про візит в дім, більшу частину всього заробив він, та не заперечує проти того, що відповідачка також заробляла гроші, втім не говорить про ті зобов`язання, які за ним залишилися у тому числі і за дім. Намагався з нею домовитися про поділ майна, втім вона не захотіла, та вказала, що все майно її. Вказав, що строки скасування договорів дарування не сплинув, протягом року. Після оформлення саме договорів дарування вона вирішила розірвати стосунки і шлюб та залишити майно собі. В будинку проживали вони з жінкою, та з дітьми, на момент договору дарування в домі були зареєстровані відповідачка та неповнолітній син – ОСОБА_5 . Стосовно автомобілів, вони домовилися про загальне користування, без заборон. Договори дарування не були подарунком на вінчання. Неповнолітній син на хоче сам проживати в будинку разом з матір`ю. На даний час вантажний автомобіль знаходиться в нього.
У судовому засіданні відповідач – ОСОБА_3 вказала, що їй добровільно чоловік подарував дім, який був придбаний її батьками та вантажний автомобіль, в цей же день він подарував інший вантажний автомобіль своїй матері, та один автомобіль подарував сину, таким чином вони розподілили майно, всі три автомобіля купувалися в шлюбі.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що з позивачем – ОСОБА_2 він знайомий довгий час, є товаришами, 03.10.2023 уклав з ним договір позики на 10 000,00 доларів США строком на пів року під розписку, та коли ОСОБА_2 у визначений термін не віддав його гроші показав технічний паспорт на причіп, який він придбав 04.10.2023, після чого вони домовилися на відтермінування сплати боргу в усному порядку, оскільки ОСОБА_2 довіряє, та в подальшому він йому частково повернув кошти в сумі 2 500,00 доларів США та залишився фактично винен 8 500, 00 доларів США. Не виключає вірогідність звернення з позовом, втім впевнений, що він поверне кошти, гарантії вони не узгоджували, та домовилися про повернення коштів в сумі 500 доларів США на місяць.
Крім того зазначив, що йому одного разу телефонувала відповідач – ОСОБА_3 та у телефонній розмові погрожувала та нецензурно лаялася, втім так і не пояснила, що вона хоче і яка в неї мета телефонного дзвінка.
У судовому засіданні, свідок ОСОБА_7 пояснив, що позивач – ОСОБА_2 є його зятем а ОСОБА_3 – донька, так, ОСОБА_2 уклав договір дарування на ОСОБА_3 за власної волі після вінчання. З приводу боргів позивача він не знає нічого, від ТЦК не ховався, чув, що дім та автомобіль він дарував, мамі і дружині. Зазначив, що ОСОБА_2 та донці завжди допомагали фінансово, будинок купували за ті гроші, що подарували на весілля, та частину додали родичі. Коли вони одружилися будинок вже стояв і він пів будинку подарував доньці, та коли вони тільки жили разом будинок був на ньому. В цьому будинку робили ремонт. Зазначив, що коли вони купляли новий будинок, то він не бачив щоб ОСОБА_2 їздив дивитися будинок все робила ОСОБА_8 , при цьому займали гроші в них. У новому будинку мешкали всі, двоє дітей, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 постійно, наразі де вони мешкають невідомо. Також свідок вказав, що діти постійно брали гроші у великих сумах. Коли позивач купляв перший автомобіль, то батько йому сказав, або віддати машину, або гроші за неї, то він (свідок) віддав гроші в сумі 8 000,00 доларів США, при цьому за іншу машину вони дали 12 000,00 доларів США, які вони не віддавали.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 вказав, що Батьки розлучились у 2025 році. Мати сама наполягала на неї все переписати. У шлюбі було придбано дві вантажні автомобіля, легкова та нерухоме майно. Батько пропонував матері залишити квартиру та легкову автівку, а йому будинок та дві вантажні машини. Батько працював, мати вела господарство. Зараз в будинку прописаний брат та напевно мати. Брат проживає разом з батьком. У брата також погані стосунки з мамою. Відомо, що батьки вінчались, десь через рік вчинили договори дарування, після чого вони почали сваритися. Вказав, що не хоче їздити в будинок до матері, молодший брат їздив до мати, вона йому казала телефонувати і питати коли приїжджати. Будинок продали за 14-15 тисяч, купили за 40 тисяч десь. Батько багато працював, був у відрядженні, я його не бачив. Мати працювала адміністратором. Батька притягали до відповідальності, тому що вона викликала працівників поліції на батька, який її не ображав. Мати зловживала алкогольними напоями, коли ми були в добрих відносинах , то вживала алкоголь щодня, тому відносини неприязні.
У судовому засіданні неповнолітній свідок ОСОБА_5 (за участю психолога ОСОБА_10 ) вказав, що були випадки коли мати брехала, попросила батька переписати на неї все майно. Мати попросила переписати будинок та вантажні машини. Посварились у серпні, мати хотіла замінити машину, взимку вони помирились та замінили машину на іншу, на яку батько зайняв гроші. Після дарування майна батьки згодом сварилися а потім розлучилися, мати змінила замки в будинку та гаражі. Вільного доступу до будинку немає, в двір можу зайти а в будинок ні, у даному будинку прописаний. З батьком спілкуюсь, з мамою ні, вона мене била, ображала. Мати слухала гучно музику, я до неї підійшов і сказав , що хочу відпочити. Витягнув шнур від колонки та пішов до себе, вона до мене прийшла та всю мою техніку зламала, сумкою вдарила в моє лице. Конфлікти в родині провокувала мати.
Психолог ОСОБА_10 в судовому засіданні вказала, що дитину баче вдруге, вже було минуле судове засідання. У показах ОСОБА_5 фантазування не вбачає, але дитина не повністю розповідає інформацію щодо конфлікту у родині. Схильності до фантазування не побачила. Дитина тривожна тому на мати вбачається не стабільна емоціональність. Вбачається особиста образа на мати.
Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступного.
Судом встановлено, що 06 липня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори дарування нерухомого майна та транспортних засобів, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу. 06 липня 2024 року було укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, розташованого на ній, відповідно до умов якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність своїй дружині, ОСОБА_3 (Відповідач), а Обдарована прийняла від Дарувальника наступне нерухоме майно: земельну ділянку, що має кадастровий номер: 1210100000:09:264:0004, площею 0,0893 га (гектарів), цільове призначення — для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування якої: АДРЕСА_1 , та розташований на цій земельній ділянці житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та який згідно з описом об`єкта складається з: житлового будинку літ. А-1 складається з: 1,5 — коридор, 2 — передпокій, 3 — санвузол, 4,6,7 — житлові, 8 — кухня; А1-1 — прибудова, а — ганок, Г — вхід в теплицю, Д — теплиця, Е,Ж — літній душ, вбиральня. Загальна площа будинку — 92,2 кв.м., житлова площа будинку — 41,4 кв.м. Вартість предмету договору складає 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В. та зареєстровано в реєстрі за №1002.
Також, 06.07.2024 між позивачем та відповідачем укладено договір дарування транспортного засобу відповідно до умов якого позивач безоплатно передав у власність відповідача транспортний засіб марки NFP-EUROTRAILER, типу НАПІВПРИЧІП-СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ/SEMI-TRAILER-SPECIALIZED-H/ПР САМОСКИД-Е, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , колір ЧЕРВОНИЙ, зареєстрований ТСЦ 1241 24.11.2020 року, дата першої реєстрації 26.10.2017 року, що належав ОСОБА_11 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого ТСЦ 1241 24.11.2020 року. Вартість предмету договору складає 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В. та зареєстровано в реєстрі за №1001. Крім того, 06.07.2024 укладено договір дарування транспортного засобу марки DAF FT XF 105.410, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ СІДЛОВИЙ ТЯГАЧ, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , колір — СИНІЙ, зареєстрований ТСЦ 1242 24.05.2023 року, дата першої реєстрації 16.11.2019 року, що належав ОСОБА_11 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , виданого ТСЦ 1242 24.05.2023 року. Вартість предмету договору складає 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В. та зареєстровано в реєстрі за №1000. До матеріалів також долучена Боргова розписка від 03.10.2023 року на 10 000,00 доларів США надана ОСОБА_2 в тому, що останній отримав від ОСОБА_6 вищезазначену суму, яку зобов`язувався повернути 03.04.2024 року.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання вимог закону саме в момент його вчинення.
Згідно із статтею 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Відповідно до статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним у разі навмисного введення сторони в оману щодо істотних обставин.
Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність.
Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2026 року у справі №367/8066/21 зазначив, що помилка повинна існувати саме на момент укладення правочину, а подальше погіршення взаємовідносин між сторонами не є підставою для визнання договору недійсним.
Також Верховний Суд наголосив, що нотаріальне посвідчення договору та підтвердження сторонами розуміння його змісту свідчать на користь дійсності правочину.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 28.08.2019 року у справі №753/10863/16-ц; від 23.12.2020 року у справі №205/4829/17; від 01.02.2023 року у справі №755/17313/17; від 18.10.2023 року у справі №450/2150/13-ц; від 05.06.2024 року у справі №496/3485/21. 
Верховний Суд також звернув увагу, що для встановлення помилки суд повинен оцінювати: вік особи; стан здоров`я; потребу у сторонньому догляді; фактичне користування майном; поведінку сторін після укладення правочину. 
Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено, що на момент укладення договорів позивач: не розумів природи договорів дарування; мав намір укласти інший вид договору; перебував у стані, який виключав вільне волевиявлення; був введений відповідачкою в оману щодо істотних обставин. 
Судом встановлено, що позивач особисто підписав оспорювані договори, які були посвідчені нотаріально, вказані договори містять підтвердження сторін про те, що їх зміст сторонам зрозумілий та відповідає їх внутрішньому волевиявленню.
Посилання позивача на те, що відповідачка обіцяла йому можливість подальшого користування майном, не свідчить про наявність обману в розумінні статті 230 ЦК України, оскільки сам по собі подальший конфлікт між сторонами не є доказом існування умислу на введення в оману на момент укладення договорів.
Разом з тим судом приймається до уваги і те, що як до моменту укладання договорів дарування так і в момент їх укладання позивач і відповідачка перебували у сімейних відносинах, мали спільний побут та добре одне одного сприймали, про що у свою чергу повідомили у судовому засіданні як свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які є дітьми позивача та відповідачки, так і не заперечував сам позивач, і що погіршення відносин між колишнім подружжям розпочалося згодом, через значний проміжок часу, вже після здійснення правочинів з дарування майна, втім на момент укладання договорів сам позивач вказав, що не діяв під примусом, та розумів їх наслідки, оскільки вважав, що з колишньою дружиною не розлучиться.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, укладений без наміру створення правових наслідків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц зазначила, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити умисел усіх сторін діяти лише для виду без наміру створення реальних правових наслідків.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Разом з тим, у даній справі право власності на спірне майно фактично перейшло до відповідачки та було зареєстровано у встановленому законом порядку, при повному розумінні сторонами наслідків укладання таких правочинів, а тому, правові наслідки договорів настали, що виключає їх фіктивність, з огляду і на те, що фактично у володінні позивача залишилася частина рухомого майна, яким він користується, а саме вантажні автомобілі, які на праві власності йому не належать, після здійснення зазначених правочинів, що у свою чергу не заперечував і сам позивач.
Щодо доводів позивача про порушення прав неповнолітньої дитини, а саме ОСОБА_5 , суд зазначає наступне.
Суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо необхідності особливого захисту житлових та майнових прав дітей та дотримання положень статті 177 СК України.
Судом встановлено, що позивач сам був стороною договору дарування, достеменно знав про проживання неповнолітнього сина у спірному житловому будинку та особисто підписав оспорюваний договір без сумнівів та за власним волевиявленням, при цьому сам неповнолітній продовжив проживати у вказаному будинку аж до моменту коли за своїм бажанням переїхав з батьком (позивачем) в інше місце проживання через розлучення.
У даному випадку було здійснено передачу права власності за договором дарування на будинок між подружжям, при цьому права дитини не було порушено, оскільки право власності перейшло до його матері, а він як був зареєстрований у даному будинку, так і має місце реєстрації у ньому.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що неповнолітній ОСОБА_5 був позбавлений права користування житлом саме внаслідок укладення договору, і те, що на момент укладення договору існувала встановлена законом заборона на відчуження спірного майна з цього приводу. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
Суд, встановивши правову природу заявленого позову, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, враховуючи встановлені судом обставини справи, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності підстав визнання правочинів, а саме договорів дарування недійсними, зокрема і наявності істотної помилки; факту умисного введення його в оману; фіктивності правочинів; відсутності вільного волевиявлення; наявності підстав недійсності договорів, на момент їх укладення, оскільки з встановлених судом обставин справи в процесі судового розгляду вбачається, що доводи позову ґрунтуються переважно на подальшому конфлікті між сторонами та погіршенні відносин між ними після розірвання шлюбу, а також незгоді позивача з наслідками укладених договорів.
З наведених обставин, вбачається, що фактично сторонами було здійснено розподіл майна між подружжям під час шлюбу з яким не погоджується позивач вже після його розірвання та вчинення правочинів стосовно такого майна.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, зокрема судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 204, 215, 229, 230, 234, 717 ЦК України, суд -
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними – відмовити.
Судові витрати покласти на позивача.
Позивач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 .
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.
Дата складання повного тексту рішення: 18.05.2026.

Головуючий суддя       О.В. Поштаренко