ПОСТАНОВА 
Іменем України

12 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 395/1354/25
провадження № 22-ц/4809/863/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С.М. (суддя-доповідач), суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І., 
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Барановою Наталією Вікторівною, на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 22 січня 2026 року у складі головуючого судді Забуранного Р.А.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором №200527393 від 12 травня 2016 року в загальному розмірі 46 959,74 грн, з яких: 30200,11 грн - сума заборгованості, 14039,14 грн – сума інфляційних втрат, 2720,49 – 3% річних. Крім того, позивач просив поновити строк позовної давності для подання позову з ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 травня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду №200527393 щодо кредитування - кредитний договір, відповідно до умов якого (повернення, платності, строковості) банк надав відповідачці у користування кредитні кошти в розмірі 10200 грн, з встановленим строком користування з 12 травня 2016 року по 12 травня 2019 року, а відповідачка зобов`язалась повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
20 липня 2020 року позивач набув право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20.07.2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071 проведеного 15 червня 2020 року. Зазначене підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за кредитним договором, укладеним із відповідачкою. 
Позивач зазначає, що ПАТ «Банк Михайлівський», правонаступником якого є ТОВ «Діджи Фінанс», виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідачка порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк. 
Крім того, позивач просив поновити строк позовної давності для подання позову. Зазначивши, що саме наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги кредитору, в деяких випадках за частиною кредитних договорів призвело до спливу встановленого законодавством загального строку позовної давності, в межах якого суд має право задовольнити позовні вимоги кредитора (за умови що боржник клопотатиме перед судом про застосування такої позовної давності), що в свою чергу також є підставою для його поновлення/не застосування судом позовної давності оскільки кредитор з об`єктивних причин був позбавлений можливості звернутись до суду в межах такого строку (ч. 5 ст. 267 ЦКУ). 
Фактична відсутність документів, які стосуються угоди щодо кредитування (анкета боржника, надані ним ідентифікаційні дані, що свідчать про виявлення сторони інтересу в укладенні такої угоди та інших документів, які свідчать про наявність правовідносин щодо кредитування між боржником та банком) унеможливлювало реалізацію прав позивача на звернення до суду із захистом свої власних інтересів. Лише після отримання таких документів позивач почав здійснювати процедури задля захисту власних інтересів, зокрема, звернення до суду із позовною заявою.

Представник відповідачки – адвокат Баранова Н.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зазначила, що у виписці з особового рахунку відповідачки відсутні будь-які операції за 2016, 2017 роки, зокрема, відсутнє зарахування кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 12 травня 2016 року, а тому з`ясувати суму наданого кредиту, дату початку строку кредитування, а також розмір заборгованості, не є можливим. Відтак, представник вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують факт отримання відповідачкою кредитних коштів, користування ними та наявності заборгованості (а.с.57-60).

Крім того, представник відповідачки подала до суду клопотання, в якому просила зменшити заявлений ТОВ «Діджи Фінанс» розмір витрат на професійну правничу допомогу (а.с.63-65).

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 22 січня 2026 року задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за договором №200527393 від 12 травня 2016 року в розмірі 46 959 гривень 74 копійки, витрати на правову допомогу у сумі 4 000 гривень 00 копійок та сплачену суму судового збору у розмірі 2422 гривні 40 копійок, а всього стягнуто 53382 гривні 14 копійок.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою порушене зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплаті процентів за користування ними, що встановлені умовами кредитного договору та правилами до вказаного договору. Крім того, суд вважав, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, наявні підстави для стягнення із відповідачки на користь позивача суми інфляційних втрат та 3% річних.
Вирішуючи питання в частині стягнення із відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи обставини справи, надані стороною позивача докази, а також враховуючи, що дана цивільна справа не є справою значної складності, відповідно до ст.19 ЦПК України відноситься до малозначних справ, які розглядаються у спрощеному позовному провадженні, об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) є незначним, суд дійшов висновку, що заявлений стороною позивача розмір вартості послуг за правничу допомогу у загальній сумі 7000 грн є завищеним і неспівмірним із предметом даного позову, в зв`язку з чим суд вважав, що наявні підстави для застосування положень ч. 5 ст.137 ЦПК України щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 4000 грн, які підлягають стягненню з відповідачки.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Баранова Наталя Вікторівна, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 22 січня 2026 року та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що до позовної заяви додано виписку по особовому рахунку відповідачки з 23 травня 2016 року по 27 липня 2020 року, яка сформована 27 січня 2025 року. Водночас, у виписці відсутня будь-яка операція за 2016, 2017 роки, зокрема – відсутнє зарахування кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 чи в інший близький день. 
Звернула увагу, що у виписці зазначено номер рахунку ОСОБА_1 – НОМЕР_1 , в той час як у заяві (оферті) № 200527393 від 12 травня 2016 року зазначено номер рахунку НОМЕР_2 . Доказів того, що вказані у виписках рахунки належать саме відповідачці та відкриті на виконання заяви (оферта) № 200527393 позивачем не надано. 
Крім того, звернула увагу, що суд першої інстанції взагалі не надав оцінки доводам сторони відповідачки, викладеним у відзиві на позов, та не навів у рішенні мотивів їх відхилення. Зокрема, суд залишив поза увагою заперечення щодо недоведеності факту отримання кредитних коштів, наявності заборгованості, безпідставності нарахування інфляційних витрат та 3 % річних.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 361 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
12 травня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено заяву (оферту) №200527393, за умовами якої остання отримала кредит у розмірі 10 200 грн, з встановленим строком користування з 12 травня 2016 року по 12 травня 2019 року.
20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого банк ПАТ «Банк Михайлівський» відступає новому кредитору ТОВ «Діджи Фінанс» належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, що підтверджується копією вказаного договору.
З копії витягу з реєстру боржників ПАТ ''Банк Михайлівський'' до договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року слідує, що відповідачка є боржником за кредитним договором. Загальна сума заборгованості становить 30 200 грн, яка складається з: 9 975 грн – основна сума заборгованості, 20 225, 11 грн – сума заборгованості за відсотками (а.с.15-16).
Позивачем здійснено розрахунок суми заборгованості за кредитним договором №200527393 від 12 травня 2016 року за період з березня 2022 року по січень 2025 року, інфляційних втрат та 3% річних. Згідно даного розрахунку сума збитків з урахуванням 3% річних складає – 2 720, 49 грн, сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань складає – 14 039, 14 грн (а.с.29).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
У ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.
У відповідності до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідачка зазначала про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують факт отримання нею кредитних коштів, користування ними та наявності заборгованості. ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також вказує на те, що долучена позивачем до позовної заяви виписка по особовому рахунку не містить інформації про зарахування кредитних коштів.
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
За загальним правилом, встановленим у ст. ст. 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.
Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується та не спростовано відповідачкою, що 12 травня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено заяву (оферту) №200527393, за умовами якої остання отримала кредит у розмірі 10 200 грн, з встановленим строком користування з 12 травня 2016 року по 12 травня 2019 року.
На підтвердження наявності заборгованості та її розміру ТОВ «Діджи Фінанс» надало до суду першої інстанції заяву (оферту) № 200527393, анкету № 2793492, копію паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупність споживчого кредиту в рамках карткового продукту, договір добровільного страхування життя, тарифи, розписку про отримання картки від 12 травня 2016 року; згоду суб`єкта персональних даних, а також виписку по особовим рахункам за період з 23 травня 2016 року по 27 липня 2020 року за кредитним договором № 200527393 від 12 травня 2016 року.
З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, апеляційний суд доходить висновку, що подані позивачем докази є належними і допустимими, такими, що підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
Разом з тим, відповідачка не надала доказів оспорення зазначеного договору у судовому порядку.
При цьому, Верховний Суд неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). 
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
Колегією суддів ураховано, що відповідачка не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що вона уклала угоду №200527393 щодо кредитування із ПАТ «Банк Михайлівський» та отримала кошти за кредитним договором, а також доказів про виконання взятого на себе зобов`язання.
За ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом, заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
20 липня 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15 червня 2020 року. За цим Договором в порядку та на умовах, що визначені в Договорі, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників божників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16, відповідно до якої ТОВ «Діджи Фінанс» визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський».
За відступлення права вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» сплачено ПАТ «Банк Михайлівський» 5 307 308,39 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 25 від 09 липня 2020 року.
Відповідно до умов договору про відступлення прав вимоги № 7_БМ від 20 липня 2020 року ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» дійшли згоди щодо передачі прав вимоги за реєстром боржників по договору факторингу.
Як вбачається з Реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський до Договору № 7_БМ про відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року, ТОВ «Діджи Фінанс» отримало право вимоги щодо стягнення заборгованості в сумі 30 200, 11 грн, з яких: 9 975 грн – заборгованість за тілом кредиту, 20 225, 11 грн – заборгованість за відсотками.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16 єдиним законним кредитором по відступлених договорах ПАТ «Банк Михайлівський» визнано ТОВ «Діджи Фінанс». Відповідно до зазначеної постанови:
- застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року №1905, а саме: зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року №1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2.
- визнано відсутніми у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року №1905, реєстрах прав вимог від 19 травня 2016 року №1 та від 20 травня 2016 року №2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2 до зазначеного договору факторингу.
- визнано недійсним договір факторингу від 20 травня 2016 року №1, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор».
- зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19 травня 2016 року №1905 та актів прийому-передачі до нього від 20 травня 2016 року № 1 і № 2.
- визнано відсутніми у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року №1905, реєстрах прав вимог до нього від 19 травня 2016 року №1 та від 20 травня 2016 року №2, актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року до зазначеного договору факторингу №1 і №2, та в договорі факторингу від 20 травня 2016 року №1 та додатках до нього (а.с.18-25).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, враховуючи висновки, до яких дійшов суд у постанові Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, ТОВ «Діджи Фінанс» є належним правонаступником ПАТ «Банк Михайлівський».
Оскільки розмір заборгованості відповідачкою не спростовано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачка належним чином не виконала умови кредитного договору, у зв`язку із чим позивач, який набув право вимоги за кредитним договором, має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідачки на свою користь заборгованості за кредитним договором у розмірі 30 200,11 грн.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновками місцевого суду про наявність підстав для стягнення із відповідачки на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з березня 2022 року по січень 2025 року в загальному розмірі 16 758, 63 грн.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, стягненню із відповідачки на користь позивача підлягала лише сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 30 200, 11 грн, оскільки нараховані позивачем інфляційні втрати та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України у період дії воєнного стану не підлягають стягненню.
Суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги, а тому помилково вважав, що наявні підстави для стягнення із відповідачки на користь позивача усієї заявленої суми заборгованості.
Враховуючи викладене вище, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – зміні, в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню із відповідачки на користь ТОВ «Діджи Фінанс», шляхом її зменшення з 46 959, 74 грн до 30 200,11 грн.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо стягнення із відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн підлягає залишенню без змін.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
За наведених обставин, апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню із відповідачки на користь ТОВ «Діджи Фінанс», шляхом її зменшення з 46 959, 74 грн до 30 200,11 грн, а також в частині розподілу судових витрат.
Щодо судових витрат
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги, апеляційним судом рішення суду першої інстанції змінено, шляхом зменшення суми, яка підлягає стягненню із відповідачки на користь позивача, позов задоволено на 64,31%, отже, стягнута судом першої інстанція сума судового збору за подання позову має бути зменшена з 2 422, 40 грн до 1 557, 84 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання апеляційної скарги відповідачкою сплачено судовий збір в сумі 3 633 грн грн (а.с.113), часткове задоволення апеляційної скарги (на 35,69%) є підставою для часткового стягнення судового збору з позивача, а саме в сумі 1 296, 61 грн.
Застосовуючи принцип взаємозаліку, із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 261, 23 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Барановою Наталією Вікторівною, задовольнити частково.
Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 22 січня 2026 року змінити.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (04212, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ: 42649746) заборгованість за договором №200527393 від 12.05.2016 року у розмірі 30 200, 11 грн, витрати на правову допомогу у сумі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок та сплачену суму судового збору у розмірі 261, 23 грн, а всього стягнути 34 461, 34 грн.
В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повна постанова складена 12.06.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді С. І. Мурашко

О. І. Чельник