ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 602/638/25	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/612/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників цивільну справу №602/638/25 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2026 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дата складання повного тексту не зазначено) в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр», позивач, апелянт) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідачка) про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтований тим, що 17 вересня 2024 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №16.09.2024-100002086, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 7000.00 грн, строком на 140 днів, процентна ставка 1% за день користування кредитом. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 17 вересня 2024 року. В свою чергу відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 21700.00 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7000.00 грн, процентів у розмірі 9800.00 грн, комісії у розмірі 1400.00 грн та неустойки у розмірі 3500.00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».
У зв`язку з наведеним, позивач просив суд стягнути з відповідачки 21700.00 грн заборгованості за договором кредиту №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року та судові втрати.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2026 року позов ТОВ «Споживчий центр» залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом, процентами та комісією, ТОВ «Споживчий центр», в інтересах якого діє Ларіонов, подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами у даній справі укладено кредитний договір №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової. Відповідачкою документи, що складають кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний нею, як фінансовий - 0674778185. Саме його було використано відповідачкою для підписання кредитного договору 17 вересня 2024 року. Відповідачка не заперечувала, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_1 належить їй, або що на час укладення спірних договорів вона втратила вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
На думку позивача, сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов вищевказаного кредитного договору. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами.
Звертає увагу на те, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 7000.00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_2 (яка вказана при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), однак відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитом. Видача кредитних коштів відповідачці підтверджується листом ТОВ «УПР», згідно якого успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 17 вересня 2024 року на суму 7000.00 грн, номер картки НОМЕР_3 , номер транзакції в системі iPay.ua - 512189887, призначення платежу: видача за договором кредиту №16.09.2024-100002086. Позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідачки за допомогою інтернет-еквайрингу - iPay.
У зв`язку із викладеним, позивач просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2026 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом, процентами та комісією скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задоволити.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.
За правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ціна даного позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи викладене, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.
Апеляційна скарга подана лише в частині стягнення заборгованості за тілом, процентами та комісією, а тому в іншій частині (стягнення неустойки) рішення суду, колегією суддів не переглядається.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Позивачем надано Пропозицію про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії), заявка кредитного договору №16.09.2024-100002086 та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №16.09.2024-100002086 (кредитної лінії), відповідно до яких ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 14 вересня 2025 року уклали кредитний договір № 16.09.2024-100002086, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 7000.00 грн.
Вищевказаний договір підписаний відповідачкою 17 вересня 2024 року за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е229, який був направлений на номер телефону НОМЕР_4 , у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 3.1 за цим договором кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію.
Згідно з умовами кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах:
- сума кредиту - 7000.00 грн;
- строк кредитування - 140 днів;
- % ставка - 1.00 % в день.
- комісія за надання кредиту - 1400 грн.
Відповідно до п.4.1 договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5168-75XX-XXXX-3865.
Згідно із заявкою клієнта ОСОБА_2 , номер банківської картки для перерахунку коштів 5168-75XX-XXXX-3865.
На підтвердження факту видачі кредиту позивачем надано довідку №56-0907 від 09 липня 2025 року, видану ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про перерахунок коштів, згідно якої 17 вересня 2024 року через платіжну систему iPay.ua, перераховано 7000.00 грн, призначення - видача за договором №16.09.2024-100002086, номер картки - НОМЕР_3 .
На виконання вимог ухвали Тернопільського апеляційного суду від 25 травня 2026 року, АТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу суду лист №20.1.0.0.0/7-260603/84034-БТ від 09 червня 2026 року, згідно якого слідує, що на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) в банку емітовано картку № НОМЕР_3 (IBAN НОМЕР_6 ). Також, АТ КБ «ПриватБанк» долучено виписку по карті № НОМЕР_3 , згідно якої вбачається, що 17 вересня 2024 року ОСОБА_2 отримала грошові кошти в розмірі 7000.00 грн (iPay_credit).
Як слідує із довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №16.09.2024-100002086, заборгованість за кредитним договором становить 21700.00 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7000.00 грн, процентів у розмірі 9800.00 грн (за період з 17 вересня 2024 року по 03 лютого 2025 року), комісії у розмірі 1400.00 грн та неустойки у розмірі 3500.00 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Щодо факту укладення кредитних договорів.
Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Споживчий центр» посилалося на те, що через неналежне виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року заборгованість становить в розмірі 21700.00 грн, яка складається із наступного:
- заборгованості за тілом кредиту - 7000.00 грн,
- заборгованості за відсотками - 9800.00 грн,
- заборгованості за комісією - 1400.00 грн,
- заборгованості за неустойкою - 3500.00 грн.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що як сам кредитний договір із зазначенням усіх реквізитів відповідачки, в тому числі паспортних даних, ідентифікаційного коду, місця реєстрації та проживання, так і додатки до договору про надання кредиту, а також інформація щодо умов кредитування підписані електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора Е229.
Отже встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не був би укладений, апеляційний суд приходить до висновку, що укладення кредитного договору №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року в запропонованій формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи відповідає Закону України «Про електронну комерцію» та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Щодо факту надання кредитних коштів.
Як вбачається з довідки №56-0907 від 09 липня 2025 року, виданої ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про перерахунок коштів, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року виконав в повному обсязі, зокрема, 17 вересня 2024 року через платіжну систему iPay.ua, перераховано 7000.00 грн на банківську картку - НОМЕР_3 .
Колегія суддів наголошує, що у вищевказаній довідці зазначено повний номер банківської картки отримувача, а також вказаний документ містить реквізити про особу, яка його склала та дату його складання, а отже є офіційним документом. Крім того, вказаний доказ не суперечить іншим доказам у справі.
На вказану обставину, суд першої інстанції уваги не звернув.
Разом з тим доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пунктів 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:
1) назву документа (форми);
2) дату складання;
3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи;
4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта;
5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20.
Аналіз поданого позивачем розрахунку заборгованості у сукупності з довідкою щодо здійснення переказу грошових коштів ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та виписки АТ КБ «ПриватБанк» з карткового рахунку відповідачки № НОМЕР_3 свідчить про те, що кредитор надав відповідачці кредит у розмірі, визначеному договором №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року.
Отже, апеляційний суд вважає, що кредитор свої зобов`язання за кредитним договором №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці ОСОБА_2 кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, який остання не повернула та використала кредитні кошти.
Апеляційний суд наголошує, що згідно частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно пунктів 1, 2 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу. Сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Доводи сторони відповідача у відзиві на позов щодо заперечення факту надання коштів за кредитним договором та неможливість встановлення власника банківської картки № НОМЕР_3 , на думку суду слід розцінити як зловживання процесуальними правами, які спрямовані на перешкоджання розгляду справи, шляхом введення суд в оману щодо фактичних обставин справи, оскільки в матеріалах справи міститься виписка АТ КБ «ПриватБанк» за картковим рахунком № НОМЕР_3 , який відкрито на ім`я відповідачки ОСОБА_2 .
З огляду на викладене та оцінюючи докази як кожен окремо так і в їх сукупності, враховуючи принцип змагальності, апеляційний суд приходить до висновку, що кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, який позичальником не повернутий, а тому існують правові підстави для стягнення з відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів, яку просить позивач, а саме в розмірі 7000.00 грн.
Щодо стягнення заборгованості за відсотками.
Визначаючи розмір стягнення з відповідачки відсотків за кредитним договором №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року в розмірі 9800.00 грн позивач обґрунтовував вказаний розрахунок посиланням саме на погоджений між сторонами строк кредитування, який становить 140 днів та застосовування умови користування кредитом, зокрема, до 1.00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (фіксована процентна ставка).
Судом беззаперечно встановлено, що згідно умов договору строк кредитування становив 140 днів - за період з 17 вересня 2024 року по 03 лютого 2025 року включно. Процентна ставка у цей період становила 1.00% на день, тобто 70 грн, а всього 9800.00 грн.
В той же час, колегія суддів враховує те, що в матеріалах справи відсутні докази погашення відповідачкою заборгованості за користування кредитом.
З огляду на викладене існують правові підстави для стягнення процентів, які нараховані в межах погодженого строку (140 днів) за ставкою 1.00%, що становить становити 9800.00 грн.
Щодо стягнення заборгованості за комісією.
Стороною позивача за надання кредиту №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року нараховано комісію у розмірі 1400.00 грн.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно з ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Аналіз умов договору №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року про споживчий кредит, свідчить про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 1400.00 грн, яка нараховується за ставкою 20 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту, є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику.
Умови договору не містять переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.
Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що положення договору про надання споживчого кредиту №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 1400.00 грн суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією за надання кредиту.
У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, та ухвалення нового, яким з відповідача в користь позивача слід стягнути заборгованість за договором №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року в загальному розмірі 16800.00 грн, яка складається з: 7000.00 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 9800.00 грн - прострочена заборгованість за відсотками. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Щодо вирішення питання судових витрат.
ТОВ «Споживчий центр» у позовній заяві та апеляційній скарзі просило суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що ціна позову у даній справі становила 21700.00 грн. Судом апеляційної інстанції частково задоволено скаргу позивача та задоволено позовні вимоги на суму 16800.00 грн, що становить 77.41% ціни позову.
Ставки, що підлягали сплаті при поданні позовної заяви та апеляційної скарги, становили 2422.40 грн та 3633.60 грн, які сплачено стороною позивача.
Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за розгляд даної справи в суді у розмірі 4687.94 грн (6056/100*77.41%).
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» - задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2026 року - скасувати.
Ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №16.09.2024-100002086 від 17 вересня 2024 року в розмірі 16800.00 грн, з яких: 7000.00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9800.00 грн - заборгованість за відсотками.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 4687.94 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України оскарженню не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови - 29 червня 2026 року.

Реквізити учасників:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код за ЄДРПОУ - 37356833.
Відповідачка: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 .

Головуючий         О.З. Костів
Судді:          Б.О. Гірський
Н.М. Храпак