ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/38/26	

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,
Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від позивача – Антіпіна І.М. (в залі суду), Макєєнко О.В. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від відповідача-1 (скаржника) – Ротар А.Л. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від відповідача-2 (скаржника) – Сабба М.Г. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від відповідача-3 – не з`явився

розглянувши апеляційні скарги:
- ОСОБА_1 від 15 квітня 2026 року
- ОСОБА_2 від 15 квітня 2026 року
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2026 року (повний текст підписано 27.03.2026), суддя Гула У.І.
у справі № 909/38/26
за позовом ОСОБА_3 , м. Івано-Франківськ
до відповідача-1 ОСОБА_1 , м. Миколаїв
до відповідача-2 ОСОБА_2 , м. Миколаїв
до відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю “КУМ ТРЕЙД”, м. Яремче, с. Поляниця, Івано-Франківська область
про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу, скасування реєстраційної дії та визначення розміру часток у статутному капіталі

встановив:
19 січня 2026 року ОСОБА_3 звернулася до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «КУМ ТРЕЙД» про:
-визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю “КУМ ТРЕЙД”, укладеного 05.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
-скасування реєстраційної дії - державну реєстрацію змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про учасника та кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_2 , розмір частки якого становить 100 000 грн, що відповідає 100% від загального розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю “КУМ ТРЕЙД”;
-визначення розмірів часток учасників у статутному капіталі спільному майні Товариства з обмеженою відповідальністю “КУМ ТРЕЙД”: ОСОБА_1 - розмір частки учасника 50 000 грн, ОСОБА_3 - розмір частки учасника 50 000 грн.
Підставою позову є укладення спірного договору ОСОБА_1 , який є чоловіком ОСОБА_3 , без її згоди на таке укладення та на розпорядження часткою у статутному капіталі ТОВ "КУМ ТРЕЙД", що є їх спільною сумісною власністю як подружжя, та який відповідно до статті 369 ЦК України та статті 65 СК України підлягає визнанню недійсним.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2026 року у справі № 909/38/26 позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю “КУМ ТРЕЙД”, укладений 05.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Скасовано реєстраційну дію - державну реєстрацію змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про учасника та кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_2 , розмір частки якого становить 100 000 грн, що відповідає 100% від загального розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю “КУМ ТРЕЙД”. В решті позовних вимог – суд відмовив. Здійснено розподіл судових витрат (судового збору).
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог мотивоване тим, що спірний договір вчинено відповідачем-1 без згоди позивача (дружини відповідача-1) щодо розпорядження спільною сумісною власністю – часткою в статутному капіталі ТОВ «КУМ ТРЕЙД» на користь відповідача-2 ( ОСОБА_2 ), який не може вважатися добросовісним набувачем (за встановлених обставин обізнаності останнього про те, що частка у статутному капіталі ТОВ “КУМ ТРЕЙД” належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя). Щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визначення розміру часток позивача та відповідача-1 у статутному капіталі товариства, суд зазначив, що позивач не була та не є учасником товариства, відтак, така вимога не підлягає задоволенню судом.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Західного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просять: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2026 року у справі № 909/38/26 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що оспорюваний договір укладений належним суб`єктом, є реальним та виконаним, а будь-яких порушень корпоративних чи майнових прав позивачки в ході судового розгляду встановлено не було. За таких обставин вважає відсутніми правові підстави для визнання правочину недійсним. Наголошує, що фактичні шлюбні відносини подружжя ОСОБА_4 припинено ще в березні 2022 року та з вказаного часу позивачка зі спільними дітьми проживала за кордоном; разом з тим, після повернення ОСОБА_3 до України шлюбні відносини подружжя відновлено не було. Крім того, в обґрунтування не надання ОСОБА_2 інформації про свій сімейний стан, ОСОБА_1 зазначає, що з огляду на ненадання згоди ОСОБА_3 на набуття спірної частки в статутному капіталі «КУМ ТРЕЙД», він не вважав за необхідне надавати дану інформацію контрагенту, з огляду на відсутність на його думку жодного правового значення даної обставини при укладенні договору від 05.04.2023 року. Також ОСОБА_1 заперечує перебування у дружніх відносинах з ОСОБА_2 та зазначає, що докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Поряд з цим, зазначає, що обраний ОСОБА_3 спосіб захисту права є неефективним оскільки він не забезпечує поновлення порушеного права та не гарантує їй можливість отримання відповідного відшкодування, оскільки як до визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу ТОВ “КУМ ТРЕЙД” так і після його визнання, ОСОБА_3 має право претендувати лише на виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі, яка є незмінною в даному випадку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 останній підтверджує, що ОСОБА_1 було в повному обсязі виконано процедуру відступлення частки в статутному капіталі на користь ОСОБА_2 , а умови договору від 05.04.2023 року були фактично виконані обома сторонами в повному обсязі; виплата грошових коштів була здійснена у відповідності до умов та в порядку розділу 4 договору; фактична передача частки в статутному капіталі відбулася за актом прийому-передачі; одразу після укладення договору від 05.04.2023 року ОСОБА_2 було усунено ОСОБА_1 від повноважень керівника товариства; посилання позивачки на удаваність та фіктивність договору купівлі-продажу від 05.04.2023 є надуманим та не містить жодного доказового обґрунтування. Крім цього, вказує, що ОСОБА_2 на момент виникнення спірних правовідносин був знайомий з ОСОБА_1 , однак їх відносини мали виключно діловий характер та ніколи не виходили за межі ділових справ. Наголошує, що ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про те, що спірна частка статутного капіталу є його особистою власністю, а при дослідженні оригіналу договору №1 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «КУМ ТРЕЙД» від 04.02.2021 року, за яким ОСОБА_1 набув частку в статутному капіталі ТОВ «КУМ ТРЕЙД» в розмірі 100% статутного капіталу, він не побачив згоди другого з подружжя на придбання такої частки, тому слова ОСОБА_1 і не викликали в нього жодних сумнівів. Також звертає увагу суду, що під час підготовки та обговорення умов оскаржуваного договору жодного разу не бачив ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 , у зв`язку з чим у нього були відсутні будь-які об`єктивні підстави та можливість знати про перебування вказаних осіб у шлюбі. Відтак, виходячи з презумпції розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя, яка встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно, вважає відсутніми підстави для визнання недійсним спірного договору.
У відзивах на апеляційні скарги позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційні скарги – без задоволення. Зокрема, зазначає, що посилання в апеляційній скарзі щодо припинення фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не припиняє режим спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу до моменту розірвання шлюбу або поділу спільного майна. Таке майно зберігає правовий режим спільної сумісної власності подружжя та розпорядження ним потребує згоди другого з подружжя. Наголошує, що пред`явлення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «КУМ ТРЕЙД» від 05.04.2023 року є належним та ефективним способом захисту порушеного права, оскільки саме такий спосіб захисту спрямований на поновлення майнового становища подружжя, яке існувало до укладення спірного правочину. Поряд з цим, зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недобросовісність поведінки сторін спірного договору, виходячи із сукупності встановлених обставин справи, характеру правовідносин між сторонами та стандарту розумної обачності, якого повинні дотримуватись учасники цивільного обороту, разом з тим, посилання апелянта на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існували виключно ділові відносини, не спростовує висновків суду першої інстанції, а навпаки підтверджує факт їх особистої обізнаності та наявності взаємовідносин між сторонами правочину. Відтак, наголошує, що фактично спірний договір був використаний відповідачами як інструмент виведення майна з-під правового режиму спільної сумісної власності подружжя без наміру реального продажу корпоративних прав іншій особі.
04 червня 2026 року від позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі стверджує про відсутність будь-якого знайомства, зв`язків чи відносин із ОСОБА_2 , натомість ОСОБА_2 у власній апеляційній скарзі фактично підтверджує наявність знайомства та ділових відносин з ОСОБА_1 . З огляду на наведене, позивач просить апеляційний суд долучити до матеріалів справи докази, які свідчать про тривалі особисті та ділові взаємовідносини між вказаними особами, а саме: 1). договір № 105 на централізовану охорону майна, укладений у 01.04.2016 з метою охорони житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , де ОСОБА_2 тривалий час неофіційно працював у ОСОБА_1 підсобним робочим та який доглядав та доглядає на сьогоднішній день за житловим будинком; 2). довідка ТОВ "Ночной дозор" про відповідальних осіб за договором охорони, відповідно до якої ОСОБА_2 визначений відповідальною особою за вказаним об`єктом охорони; 3). фотографії ОСОБА_2 , зроблені під час спільних святкових заходів, що підтверджують тривале особисте спілкування між учасниками справи; 4). спільна фотографія ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зроблена на яхті, яка додатково підтверджує наявність між ними особистих контактів та взаємовідносин.
08 червня 2026 року від відповідача-1 до суду надійшли заперечення на клопотання позивача, в яких просить відмовити в задоволенні клопотання про долучення доказів, оскільки позивачем не обґрунтовано жодними належними та допустимими доказами не подання даних доказів до суду першої інстанції.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали подане раніше клопотання про долучення доказів.
Представники відповідачів-1,2 в судовому засіданні проти задоволення такого заперечили.
Розглянувши клопотання позивача про долучення доказів, колегія суддів таке залишила без розгляду, з огляду на те, що позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції у строки, визначені чинним законодавством. Водночас такі докази не були подані разом з відзивами на апеляційні скарги.
Статтею 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи.
При цьому за імперативним приписом ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
З огляду на наведене, колегія суддів переглядає справу за наявними в матеріалах справи доказами, які досліджувалися судом першої інстанції.
Представники відповідачів-1,2 (скаржників) в судовому засіданні вимоги апеляційних скарг підтримали, просили такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2026 року у справі № 909/38/26 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з підстав, наведених в апеляційних скаргах.
Позивач та його представник в судовому засіданні проти вимог апеляційних скарг заперечували, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційні скарги – без задоволення, з підстав, наведених у відзивах на апеляційні скарги.
Представник відповідача-3 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Оскільки явка представника відповідача-3 в судове засідання не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення позивача та представників позивача і відповідачів-1,2, розглянувши доводи апеляційних скарг та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на таке:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 24 листопада 2004 року між ОСОБА_5 (позивач у справі, на цей час ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 (відповідач-1 у справі) укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
Товариство з обмеженою відповідальністю «КУМ ТРЕЙД» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 08.10.2020.
Під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , відповідач - ОСОБА_1 за договором № 1 купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ “КУМ ТРЕЙД” від 04.02.2021 придбав у ОСОБА_6 частку в статутному капіталі ТОВ “КУМ ТРЕЙД” в розмірі 100% статутного капіталу, що складає 100 000 грн, ціна договору – 100 000 грн.
Рішенням засновника №1 ТОВ “КУМ ТРЕЙД” затверджено, що розмір частки становить 100 000 грн., що відповідає 100% та належить ОСОБА_1 ; останнього призначено директором з наданням йому повноважень здійснювати всі дії для проведення державної реєстрації змін щодо товариства.
Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.02.2021 ОСОБА_1 значився керівником ТОВ “КУМ ТРЕЙД”.
Як стверджує позивач, оплата вартості частки в статутному капіталі ТТОВ «КУМ ТРЕЙД» здійснено за рахунок грошових коштів, отриманих від відчуження земельної ділянки кадастровий номер 4820982200:09:000:0386, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та яка належала ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності. На підтвердження вказаного позивач долучила до позовної заяви: витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4803482962017 від 02.06.2017; квитанцію від 02.02.2021 року № 23 на видачу готівкових коштів, яка підтверджує факт отримання ОСОБА_3 774 821 грн згідно договору № 76710/1 від 01.02.2021 та квитанцію про сплату податку з доходу фізичної особи ОСОБА_3 у сумі 31 871,20 грн від 02.02.2021.
В подальшому, 05.04.2023 ОСОБА_1 через довірителя ОСОБА_7 уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному капіталі ТОВ “КУМ ТРЕЙД”, за яким відчужив належну йому частку в розмірі 100% за 100 000 грн, що еквівалентно розміру статутного капіталу.
Згідно з п.1.1 Договору продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупця свою частку у статутному капіталі ТОВ "КУМ ТРЕЙД", а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити названу частку.
Відповідно до п.1.3.1 Договору відомості про частку продавця у статутному капіталі ТОВ: частка розміром 100% у статутному капіталі ТОВ, номінальна вартість частки складає 100 000 грн.
У п.2.1 Договору сторони погодили, що продаж частки в статутному капіталі товариства, за домовленістю сторін, вчиняється за 100 000 грн.
Покупець зобов`язаний сплатити продавцю суму договору у розмірі 100 000 грн у день укладення договору. Покупна сума за цим договором повинна бути сплачена покупцем у готівковій формі продавцю (п.п.4.1, 4.2 Договору).
Згідно з Актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ “КУМ ТРЕЙД” від 05.04.2023 ОСОБА_1 через довірителя ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_2 - прийняв частку у статутному капіталі ТОВ "КУМ ТРЕЙД". У вказаному акті зафіксовано, що сторони не мають матеріальних претензій. Справжність підписів ОСОБА_7 , який діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказаному акті посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В., 05.04.2023 за реєстровим № 394, 395.
Рішенням № 1 єдиного учасника ТОВ “КУМ ТРЕЙД” від 05.04.2023 ОСОБА_1 звільнено від виконання обов`язків директора товариства з 05.04.2023 та виключено зі складу осіб, які мають право вчиняти дії від імені підприємства.
Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.08.2025 керівником товариства зазначено ОСОБА_2 , який є і його засновником (учасником).
У січні 2026 року ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «КУМ ТРЕЙД» про: - визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу ТОВ “КУМ ТРЕЙД”, укладеного 05.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; - скасування реєстраційної дії - державну реєстрацію змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про учасника та кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_2 , розмір частки якого становить 100 000 грн, що відповідає 100% від загального розміру статутного капіталу ТОВ “КУМ ТРЕЙД”; - визначення розмірів часток учасників у статутному капіталі спільному майні ТОВ “КУМ ТРЕЙД”: ОСОБА_1 - розмір частки учасника 50 000 грн, ОСОБА_3 - розмір частки учасника 50 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: зокрема, визнання правочину недійсним.
Статтею 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Частинами першою, треттьою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Поряд з тим, правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.
Судом встановлено, що позов у цій справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «КУМ ТРЕЙД» від 05.04.2023 заявлений ОСОБА_3 , яка не є стороною спірного договору, однак, станом на дату його укладення була дружиною продавця за договором – ОСОБА_1 . Поряд з тим, посилається на те, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_1 (її чоловіком) без отримання згоди дружини (позивачки) на його укладення та на розпорядження часткою в статутному капіталі ТОВ "КУМ ТРЕЙД", що є їх спільною сумісною власністю як подружжя.
Так, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4. ст.369 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містяться у ст.368 ЦК України.
Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст.177 ЦК України).
Статтею 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
В силу ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, часткою в статутному капіталі господарського товариства дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.
Водночас, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
При цьому, наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.
З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.
Можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, який підлягає застосуванню при вирішенні цього спору).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 під час розгляду справи не оспорювалась презумпція спільності майна, набутого за час шлюбу з позивачем, в матеріалах справи відсутні докази того, що частку в статутному капіталі ТОВ "КУМ ТРЕЙД" ним придбано не за рахунок спільних коштів подружжя, а за рахунок власних коштів, відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Водночас, в матеріалах справи відсутні докази надання згоди ОСОБА_3 на укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю “КУМ ТРЕЙД” від 05.04.2023 та позивач заперечує надання такої згоди на відчуження спірного майна подружжя.
Отже, судом встановлено, що відповідачем-1 вчинено спірний правочин щодо відчуження відповідачу-2 спільного майна подружжя без відповідної згоди на це іншого з подружжя (позивача у справі).
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зловживання правом – це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.
Слід зазначити, що при укладенні договору сторони мають переслідувати легітимну мету. Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети її здійснення. Така мета не може бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, ухилення від сплати податків, привласнення коштів (майна) без належних підстав тощо.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт б частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Щодо недобросовісності кінцевого набувача ( ОСОБА_2 ), колегія суддів зазначає, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. 
Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (ч.5 ст.12 ЦК України). Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про визнання такого правочину недійсним.
Добросовісність здійснення права завжди проявляється в поведінці особи - носія такого права, яка, знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, вжила доступні їй заходи для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. Покупець як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при укладенні правочину. Набувач із великим ступенем зацікавленості повинен оцінювати обставини укладення правочину.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , як покупець за спірним договором, діючи добросовісно і розумно, повинен був перевірити не лише інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стосовно учасників юридичної особи), а і оцінити інші обставини, зокрема перевірити особу, як контрагента за договором (огляд паспорта для встановлення особи, з якою укладається договір), з`ясувати перебування контрагента у шлюбі на момент вчинення правочину (суд взяв до уваги можливість перевірки такого факту з огляду на державну реєстрацію шлюбу, як акта цивільного стану, з видачою відповідних документів та внесенням інформації до Державного реєстру актів цивільного стану громадян і паспорта громадянина України) для встановлення обставин необхідності надання письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна, або встановлення обставин поділу, виділу в натурі частки з майна, що перебуває в спільній сумісній власності.
Так, судом встановлено, що з наявної копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 вбачається, що останній одружений із ОСОБА_5 (прізвище після одруження - ОСОБА_4 ); шлюб зареєстровано – 24.11.2004 (сторінка 10 паспорта).
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що фактичні шлюбні відносини подружжя ОСОБА_4 припинено ще в березні 2022 року, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вказаної обставини, а позивачем така обставина заперечувалася.
Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції в судовому засіданні 17.03.2026 представник відповідача-1 ( ОСОБА_1 ) не заперечив факт спілкування ОСОБА_2 з подружжям ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене, ОСОБА_2 , як покупець, за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не міг не знати про обмеження повноважень відповідача ОСОБА_1 на відчуження частки статутного капіталу ТОВ «КУМ ТРЕЙД», міг та мав би оцінити всі ризики, проте не вчинив жодних дій, щоб пересвідчитися в наявності обмежень повноважень у ОСОБА_1 на укладення оспорюваного правочину та відсутності згоди другого з подружжя на відчуження спільної сумісної власності подружжя, тобто у суду відсутні підстави для визнання відповідача-2 добросовісним набувачем у розумінні ч.1 ст.388 ЦК України.
Відтак, незважаючи на те, що позивач – ОСОБА_3 не була стороною спірного правочину, однак укладення такого правочину відповідачами-1,2, з огляду на недобросовісну поведінку останніх, порушило майнові права позивача на спільне майно подружжя.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.25 ЗУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" підставою для скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі є судове рішення, що набрало законної сили та тягне за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу ТОВ“КУМ ТРЕЙД”, укладеного 05.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також скасування реєстраційної дії - державної реєстрації змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про учасника та кінцевого бенефіціарного власника ТОВ «КУМ ТРЕЙД» - ОСОБА_2 .
Разом з цим, судом правомірно відхилено доводи відповідачів щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки задоволення вказаних вище позовних вимог слугуватиме відновленню становища, яке існувало до порушення прав позивача.
Водночас, судом правомірно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визначення розмірів часток учасників у статутному капіталі спільному майні Товариства з обмеженою відповідальністю “КУМ ТРЕЙД”: ОСОБА_1 - розмір частки учасника 50 000 грн, ОСОБА_3 - розмір частки учасника 50 000 грн, з тих підстав, що позивач хоча й володіла часткою у спільній сумісній власності майна, однак не була учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "КУМ ТРЕЙД". Судом встановлено, що до укладення оспорюваного договору, ОСОБА_1 був єдиним учасником ТОВ «КУМ ТРЕЙД», розмір частки у статутному капіталі товариства - 100%, яка була ним придбана під час перебування у шлюбі з позивачем, та яка є спільною сумісною власністю подружжя.
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Доводи скаржників про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.
Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційних скарг відповідачів – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційних скарг, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржників.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2026 року у справі № 909/38/26 залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – без задоволення.
Матеріали справи № 909/38/26 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 12 червня 2026 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.