ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/9254/24 пров. № А/857/10013/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 300/9254/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку, 
місце ухвалення судового рішення 	м. Івано-Франківськ	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження 	
суддя у І інстанції	Матуляк Я.П.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 300/9254/24 позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу – задоволено частково. 
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2020 по 18.07.2022 та з 27.05.2023 по 20.10.2024 у розмірі 832 550 (вісімсот тридцять дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень 11 копійок.
Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 22 077 (двадцять дві тисячі сімдесят сім) гривень 77 копійок. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. 
В доводах апеляційної скарги позивач вказує, що предметом спору у даній справі є середній заробіток за час вимушеного прогулу, а зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, які внесені ч. 1 п. 17 Закону № 2352-IX, та на які посилався суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, стосуються середнього заробітку (середньої заробітної плати), який зберігався на підприємстві (установі, організації тощо) за працівником на час його призову, в тому числі і під час мобілізації.
На час призову (26.05.2022) на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, позивач був звільнений з військової служби за контрактом осіб офіцерського складу. Відтак, вимоги Закону № 2352-IX до позивача та спірних правовідносин, у даному випадку не підлягають до застосування. Як наслідок позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підлягає урахуванню при визначенні суми середнього заробітку період проходження позивачем військової служби за призовом з 19.07.2022 по 26.05.2023 року. 
Отож стверджує, що зважаючи, що позивача було звільнено з військової частини НОМЕР_1 30.09.2020, а до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (після поновлення на військовій службі) зараховано 21.10.2024, то час вимушеного прогулу повинен обчислюватися з 01.10.2020 (з дня, наступного після дня виключення мене зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.09.2020 № 199) по 20.10.2024 (по день, що передує дню зарахування позивача до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині від 21.10.2024 № 305) та буде становити 1481 календарний день.
Також позивач вказав про невірне визначення судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний рік, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14, позаяк пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати саме за останні два місяці роботи.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Позивач у свою чергу подав відповідь на відзив стосовно його апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В доводах апеляційної скарги відповідач вказує, що:
- згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Натомість судом не встановлено факту подання позивачем клопотання поновлення процесуального строку та не вирішено питання про щодо поважності причин його пропуску. Про ймовірне порушення своїх прав, позивачу було відомо ще в момент винесення наказу начальника Військової служби правопорядку Збройних Сил України – начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про поновлення на військовій службі, а саме 09.09.2024 року. Звернення позивача до суду лише у грудні 2024 року свідчить про істотний, очевидний та безпідставний пропуск місячного строку звернення до адміністративного суду;
- суд першої інстанції безпідставно визнав доведеним факт ненадання відповіді позивачу, чим порушив вимоги ст. 90 КАС України щодо всебічної, повної та об`єктивної оцінки доказів;
- при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції послався на обставини, встановлені у справі №300/2515/24. Разом із тим у справі №300/2515/24 судом було лише зобов`язано здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення без визначення конкретних сум такого перерахунку. Станом на момент ухвалення рішення результати перерахунку відсутні, а тому визначення судом конкретного розміру грошового забезпечення здійснено без належних та допустимих доказів і має передчасний характер. Фактично суд самостійно визначив показники, які не були встановлені жодним належним доказом у справі, що є порушенням вимог ст. 90 КАС України та призвело до неправильного встановлення обставин справи;
- згідно наказу тимчасово виконуючого обов`язки начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.09.2024 за №75 позивача було поновлено на військовій службі та призначено заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наказом №305 від 21.10.2024 позивача зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 . Таким чином, позивач не поновлювався у військовій частині НОМЕР_1 та не перебував на її грошовому забезпеченні, як це зазначив суд першої інстанції. Враховуючи вимоги Закону №2011-XII та Порядку №260, військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем у справі про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки позивач після поновлення на військовій службі безпосередньо у цій частині службу не проходив та на її грошовому забезпеченні не перебував.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача та заперечення, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Відповідач у свою чергу подав відповідь на відзив стосовно його апеляційної скарги.
Про розгляд апеляційних скарг відповідач та позивач повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі, при обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті на користь позивача, не підлягає урахуванню період проходження позивачем військової служби за призовом з 19.07.2022 по 26.05.2023 з урахуванням того, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX, який набув чинності 19.07.2022 (далі - Закон № 2352-IX), внесено зміни до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).
Кім того, середньоденне грошове забезпечення суд визначив на рівні 712,19 грн, яке і взяв для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 .
Згідно наказу начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.09.2020 за №119 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2020 за №199, ОСОБА_1 , на підставі підпункту "ж" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", звільнено з військової служби в запас у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (а.с.11).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі №300/2481/20 визнано протиправним та скасовано п. 5 наказу начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по особовому складу) від 23.09.2020 №119; визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 30.09.2020 №199; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 поновити ОСОБА_1 з 01.10.2020 на військовій службі на посаді старшого офіцера групи контролю виконання заходів у зонах діяльності відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень або на іншій рівнозначній посаді за вибором позивача.
Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем не заявлялись.
Вказане рішення набрало законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2024.
Згідно наказу тимчасово виконуючого обов`язки начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.09.2024 за №75 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2024 за №305, ОСОБА_1 з 01.10.2020 поновлено на військовій службі та зараховано до списків особового складу (а.с.9,10).
29.10.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив виплатити матеріальне та грошове забезпечення за час вимушеного прогулу (а.с.12).
09.12.2024 року позивач звернуся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Судом ураховано, що Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі №300/2481/20, яке залишено без змін згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2024 визнано протиправним та скасовано п. 5 наказу начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по особовому складу) від 23.09.2020 №119; визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 30.09.2020 №199; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 поновити ОСОБА_1 з 01.10.2020 на військовій службі на посаді старшого офіцера групи контролю виконання заходів у зонах діяльності відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень або на іншій рівнозначній посаді за вибором позивача.
Під час ухвалення вказаного судового рішення про поновлення позивача на посаді, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом не розглядалися та відповідне рішення не ухвалювалося.
З урахуванням обставин щодо ухвалення судового рішення про поновлення позивача на посаді, яке набрало законної сили 22.02.2024 року, позивач набув права на виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне врахувати, що відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (з наступними змінами), відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 введено карантин з 12.03.2020, який діяв до 30.06.2023 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236».
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 380/14605/22.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 30 червня 2023 року на всій території України карантин.
Зокрема, в постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що у разі якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то правове регулювання здійснюється так: правовідносини, які мають місце в період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період із 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Відтак, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік строку звернення до суду з цим позовом за вимогами з 19.07.2022 року по 19.05.2023 року розпочався 01 липня 2023 року та мав би сплинути 30 вересня 2023 року.
Судом також установлено, що згідно наказу тимчасово виконуючого обов`язки начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.09.2024 за №75 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2024 за №305, ОСОБА_1 з 01.10.2020 поновлено на військовій службі та зараховано до списків особового складу (а.с.9,10). 
Відповідно до п. 12.5 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі – Інструкція № 170), у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення.
Натомість питання щодо виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу при ухваленні вказаного наказу про поновлення позивача на посаді не вирішено та відповідно таких виплат не проведено. 
Як наслідок про обставини з приводу порушення відповідачем права позивача на виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу позивач дізнався на дату винесення наказу про поновлення його на військовій службі (09.09.2024 року), яким в супереч п. 12.5 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 не вирішено питання щодо виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
До адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звернувся в межах тримісячного строку, а зокрема 09.12.2024 року. 
Разом з тим апеляційний суд зауважує, що 11.12.2025 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 1-р/2025, яким визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Конституційний Суд України в цьому рішенні зазначив, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Як наслідок колегія суддів відхиляє доводи відповідача з приводу пропуску позивачем строку звернення до суду.
Стосовно ж доводів апеляційної скарги з приводу неналежного відповідача, то колегія суддів зазначає, що на підтвердження зазначеного відповідач не надав жодних належних доказів чи обґрунтувань та не зазначив, хто на його думку має бути належним Відповідачем. 
Однак, абзацом 1 п. 9 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260 (далі Порядок № 260), визначено, що недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби визнані незаконними, та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі, виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні. 
Відтак, оскільки до звільнення з військової служби (до 30.09.2020) позивач перебував на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 , тому саме військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем у цій справі.
Доводи відповідача щодо того, що він не є належним відповідачем у даній справі є необґрунтованими, позаяк, саме між військовою частиною НОМЕР_1 та позивачем склались відносини публічної служби в частині її проходження, в тому числі й щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Відтак, саме командир військової частини НОМЕР_1 повинен видати наказ про виплату позивачу матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які позивач недоотримав унаслідок незаконного звільнення, та провести таку виплату.
Апеляційним судом також ураховано, що наказом № 75 позивача на виконання судового рішення поновлено на військовій службі з 01.10.2020 яку він проходив у військовій частині НОМЕР_1 (звідки позивача було виключено 30.09.2020 зі списків особового складу у зв`язку із звільненням), однак з урахуванням того, що на момент поновлення займана позивачем до звільнення посада була скорочена, то за наявності згоди позивача його призначено заступником начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стосовно ж доводів апеляційної скарги з приводу невірного розрахунку сум грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, то колегія суддів зазначає наступне.
У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отож для визначення розмірі грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу належить урахувати середню заробітну плату за останні два місяці роботи, тобто – серпень та липень 2020 року.
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки військової частини НОМЕР_1 від 19.08.2021 за №205 за попередні 2 місяці перед звільненням позивач отримав грошове забезпечення у розмірі 37057,04 грн (18528,52 за липень 2020 року та 18528,52 за серпень 2020 року) (а.с.14).
Водночас, судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.01.2025 по справі №300/2515/24 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 30.09.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити належне ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 30.09.2020, грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених, у відповідності до вимог п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14, з урахуванням виплачених сум.
Вказане рішення набрало законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2025.
Відтак, враховуючи вимоги статті 78 КАС України, та обставина, що розмір грошового забезпечення позивача в 2020 році повинен обраховуватись з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених, у відповідності до вимог п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14.
Відповідно до наданого відповідачем розрахунку, яким здійснено перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 29.01.2020 року по 30.09.2020 року на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.01.2025 по справі №300/2515/24 (додаток до апеляційної скарги відповідача) за наслідками такого перерахунку за:
липень 2020 позивачу донараховано грошове забезпечення у розмірі 3322,96 грн;
серпень 2020 року позивачу донараховано грошове забезпечення у розмірі 2972,96 грн.
З урахуванням вказаного грошове забезпечення позивача за липень та серпень 2020 року становить 43352,96 грн, з якого: 
18528,52 за липень 2020 року та 18528,52 за серпень 2020 року (грошове забезпечення яке визначено як фактично виплачене у вказаних місяцях згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 19.08.2021 за №205, яка є чинною та не відкликаною на час розгляду цієї справи);
3322,96 грн додатково нараховане позивачу за липень 2020 року та 2972,96 грн додатково нараховане позивачу за серпень 2020року (згідно розрахунку, яким здійснено перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 29.01.2020 року по 30.09.2020 року на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.01.2025 по справі №300/2515/24 (додаток до апеляційної скарги відповідача)).
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за серпень та липень 2020 року становить 1354,78 грн= 43352,96 грн /32 дні. 
При цьому суд відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу розрахунку грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний рік за 2021, 2022, 2023 та 2024 роки при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням, позаяк пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати в тому числі грошового забезпечення за час вимушеного прогулу здійснюється виходячи із заробітку за останні два місяці роботи перед звільненням.
Стосовно ж доводів апеляційної скарги щодо періоду взятого, судом першої інстанції для розрахунку грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, то з матеріалів справи убачається, що у період з 26.05.2022 по 26.05.2023 позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та проходив військову службу в інших підрозділах Збройних Сил України. Вказана обставина визнається позивачем.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX, який набув чинності 19.07.2022 (далі - Закон № 2352-IX), внесено зміни до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Враховуючи вищевикладене, з дня набрання чинності Законом № 2352-IX за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу, зберігається лише місце роботи (посада). 
Отож, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що внесеними змінами з роботодавця знято обов`язок по забезпеченню мобілізованому працівнику виплати середнього заробітку, оскільки держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та мобілізованим працівникам (зокрема, тим, що перебувають на військовій службі за контрактом) та при цьому з 19 липня 2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців.
Оскільки, закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом.
Як наслідок суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даній справі, при обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає виплаті на користь позивача, не підлягає урахуванню період проходження позивачем військової служби за призовом з 19.07.2022 по 26.05.2023.
Отже, кількість днів вимушеного прогулу становить -1169 дні, з яких: 656 календарних днів за період з 01.10.2020 по 18.07.2022 та 513 календарних днів з 27.05.2023 по 20.10.2024.
Підсумовуючи викладене, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2020 по 18.07.2022 та з 27.05.2023 по 20.10.2024 складає 1583737,82 грн (1354,78 грн * 1169 днів).
За приведених обставин апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині визначеного розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а зокрема визначену у мотивувальній та резолютивній частині судового рішення суму у розмірі 832 550 (вісімсот тридцять дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень 11 копійок, слід змінити на суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1583737,82 грн.
Стосовно ж апеляційної скарги відповідача, то колегія суддів вважає, що доводи такої апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 300/9254/24 у частині визначеного розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , а зокрема визначену у мотивувальній та резолютивній частині вказаного судового рішення суму у розмірі 832 550 (вісімсот тридцять дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень 11 копійок слід змінити на суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яке підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 у розмірі 1583737,82 грн. (один мільйон п`ятсот вісімдесят тисячі сімсот тридцять сім гривень 82 коп).
У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі № 300/9254/24 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос