ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2026 року	справа № 380/4171/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутого грошового забезпечення, –

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі – позивач) до ОСОБА_1 (далі – відповідач), у якій позивач просить стягнути з ОСОБА_1 – збитки завдані державі, в особі ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 1537,94 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2022 № 612-ОС «Про особовий склад» солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення з 23.11.2022. Відповідач обіймав посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії – гранатометника першої групи інспекторів прикордонної служби другого відділення інспекторів прикордонної служби п`ятої прикордонної застави (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ). Позивач зазначає, що згідно з рапортом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 28.01.2025 № Р-5566-25 відповідач самовільно залишив місце несення служби та відсутній у місці дислокації підрозділу. На підставі вказаного рапорту начальником НОМЕР_2 прикордонного загону видано наказ від 30.01.2025 № 153-ОС, яким солдата ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення з 30.01.2025. Позивач вказав, що до моменту зняття відповідача з усіх видів забезпечення йому було нараховано та виплачено грошове забезпечення за повний місяць січень 2025 року в розмірі 23 838,07 грн, яке відповідач отримав на картковий рахунок. Оскільки відповідач фактично не виконував обов`язків військової служби протягом 2 днів (30.01.2025 та 31.01.2025), за цей період йому надмірно виплачено грошове забезпечення на суму 1537,94 грн. На переконання позивача, відповідач діяв недобросовісно, оскільки самовільно залишив місце несення служби в умовах воєнного стану та фактично не виконував обов`язків військової служби, проте отримав грошове забезпечення за період, упродовж якого ці обов`язки не виконував. З огляду на наведене позивач вважає, що у відповідача в силу статей 1212, 1215 Цивільного кодексу України виник обов`язок повернути безпідставно набуті кошти, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 13.04.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками направлені відповідачу за адресою його реєстрації, що підтверджується матеріалами справи. Правом подати письмовий відзив на позовну заяву відповідач у встановлений судом строк не скористався, доказів поважності причин неподання відзиву суду не надав. За таких обставин суд, керуючись частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), вирішує справу за наявними матеріалами.
Розглянувши позовну заяву, дослідивши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.11.2022 № 612-ОС «Про особовий склад» солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення з 23.11.2022.
На підставі рапорту начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.01.2025 № Р-5566-25, у якому повідомлено про самовільне залишення місця несення служби та відсутність відповідача у місці дислокації підрозділу, начальником НОМЕР_2 прикордонного загону видано наказ від 30.01.2025 № 153-ОС, яким солдата ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 2 категорії – гранатометника першої групи інспекторів прикордонної служби другого відділення інспекторів прикордонної служби п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури, який самовільно залишив місце несення служби та відсутній у місці дислокації підрозділу, знято з усіх видів забезпечення з 30.01.2025.
Згідно з підпунктом «а» пункту 28.3 Інструкції про організацію фінансового господарства в органах Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 28.02.2006 № 155, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям проводиться один раз на місяць – у період з 15 по 20 число за поточний місяць.
Відповідно до розрахункового листа за січень 2025 року, наданого позивачем, відповідачу до моменту видання наказу про зняття з усіх видів забезпечення було нараховано та виплачено грошове забезпечення за повний місяць січень 2025 року в розмірі 23 838,07 грн. Відповідно до розрахунку позивача, за період з 30.01.2025 по 31.01.2025 (2 дні), упродовж якого відповідач фактично не перебував у місці дислокації підрозділу та не виконував обов`язків військової служби, йому надмірно виплачено грошове забезпечення на суму 1537,94 грн.
Станом на момент звернення позивача до суду надмірно виплачене грошове забезпечення відповідачем добровільно не повернуто.
Вирішуючи спір по суті, суд керується таким.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України; громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Згідно зі статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний відшкодовувати завдані ним збитки.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби. Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби; виплата грошового та здійснення інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Аналогічні положення закріплені в Положенні про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженому Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009.
Згідно з підпунктом 5 пункту 2 частини другої Інструкції з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2017 № 468, військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, у триденний строк з моменту залишення частини знімаються з усіх видів забезпечення.
Водночас питання повернення зайво виплачених коштів грошового забезпечення спеціальним законодавством безпосередньо не врегульовано, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом наведеної норми зобов`язання з безпідставного набуття майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.
Разом з тим стаття 1215 ЦК України встановлює винятки, за яких отримане набувачем майно не підлягає поверненню. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Тлумачення цієї норми свідчить, що законодавцем передбачено два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц виклав висновок, згідно з яким під час застосування правил статті 1215 ЦК України як винятку зі статті 1212 ЦК України суди зобов`язані встановлювати наявність трьох критеріїв для відмови у поверненні безпідставно набутого майна: добровільність дій платника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі відсутності хоча б однієї із зазначених умов грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику.
Подібний правовий висновок неодноразово підтверджений Верховним Судом, зокрема, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в справах щодо стягнення з військовослужбовців надмірно виплаченого грошового забезпечення, в яких суд вказував, що недобросовісність набувача може полягати, зокрема, у самовільному залишенні місця служби, ухиленні від виконання військового обов`язку, отриманні грошового забезпечення за період, упродовж якого особа фактично не виконувала обов`язків військової служби.
Застосовуючи наведені правові висновки до встановлених обставин справи, суд виходить з такого.
Матеріалами справи підтверджується, що грошове забезпечення за січень 2025 року нараховано та виплачено відповідачу за повний місяць (з 01.01.2025 по 31.01.2025) на підставі діючого на момент виплати наказу про зарахування його на всі види забезпечення, тобто виплата проведена позивачем добровільно. Доказів того, що така виплата стала наслідком рахункової помилки фінансового органу позивача, матеріали справи не містять.
Водночас наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 30.01.2025 № 153-ОС, який видано на підставі рапорту безпосереднього командира від 28.01.2025, встановлено факт самовільного залишення відповідачем місця несення служби та його відсутності у місці дислокації підрозділу. Цим самим наказом відповідача знято з усіх видів забезпечення з 30.01.2025. Таким чином, починаючи з 30.01.2025 правова підстава для виплати відповідачу грошового забезпечення відпала, оскільки відповідач фактично припинив виконання обов`язків військової служби, добровільно залишивши місце її несення в умовах воєнного стану.
Суд дійшов висновку, що дії відповідача були недобросовісними. Військовослужбовець, який самовільно залишив місце несення служби, не може не усвідомлювати, що, припинивши фактичне виконання військового обов`язку, він водночас втрачає правову підставу для отримання грошового забезпечення, оскільки таке забезпечення згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 2011-XII визначається залежно від тривалості, інтенсивності та умов фактично здійснюваної військової служби. Отримавши за цих обставин грошове забезпечення за дні (30.01.2025 та 31.01.2025), упродовж яких він не виконував обов`язків військової служби, відповідач діяв недобросовісно у значенні пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України.
За таких обставин відсутня одна з обов`язкових умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України, – добросовісність набувача коштів, що виключає застосування передбаченого цією нормою винятку та зумовлює обов`язок відповідача повернути безпідставно набуте грошове забезпечення на підставі статті 1212 ЦК України.
Розмір надмірно виплаченого грошового забезпечення за період з 30.01.2025 по 31.01.2025 у сумі 1537,94 грн підтверджується розрахунковими листами відповідача за січень 2025 року, наданими позивачем, та відповідачем не спростований.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Водночас у справах, де суб`єкт владних повноважень виступає позивачем, обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, покладається на нього.
Відповідач, у свою чергу, попри належне повідомлення про відкриття провадження у справі, правом подати відзив та надати суду докази на спростування доводів позивача не скористався, у зв`язку з чим відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами та доказами.
Оцінивши надані позивачем докази у їх сукупності та взаємозв`язку, перевіривши обґрунтованість заявлених вимог, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі, оскільки факт безпідставного (без достатньої правової підстави) набуття відповідачем грошового забезпечення за період його самовільної відсутності на службі, а також недобросовісність відповідача як набувача знайшли своє підтвердження матеріалами справи.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Суд враховує, що судове рішення має бути обґрунтованим та враховувати ті аргументи сторін, які мають значення для правильного вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010).
Відповідно до частини другої статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Таким чином, враховуючи, що позивач є суб`єктом владних повноважень, а доказів понесення судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, у матеріалах справи відсутні, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору розподілу не підлягають та компенсації за рахунок відповідача не підлягають.
Керуючись статтями 2, 9, 72– 77, 90, 139, 241– 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) безпідставно набуте грошове забезпечення за період з 30.01.2025 по 31.01.2025 у сумі 1537 (одна тисяча п`ятсот тридцять сім) грн 94 коп.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.