Справа № 296/5884/25
2/296/1483/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" квітня 2026 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі: 
головуючої судді Пилипюк Л. М.
за участю секретаря судового засідання Клименко Е. В.,
представника позивача адвоката Баньківського В. В.,
представника відповідача адвоката Бардошевської Т. І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:
29 травня 2025 року до Корольовського районного суду м. Житомира надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов обґрунтовано тим, що сторони одружились 19 лютого 2014 року, в цьому шлюбі в них народилась діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16 червня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Перебуваючи в шлюбі, за спільні кошти вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Титульним власником квартири є відповідач. Вказана квартира була придбана подружжям в інтересах сім`ї, для їх спільного проживання там, а тому є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами, виходячи з презумпції рівності часток майна.
На підставі наведеного позивач просить: 1) визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартириза адресою: АДРЕСА_1 ; 3) в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 06 червня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
09 липня 2025 року до суду від представника відповідача адвоката Бардошевської Т. І. надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, представник відповідача зазначає, що в день придбання спірної квартири відповідач разом з братом продали іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Частка відповідача в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 становила 3/4, а його братові належала 1/4 частина вказаної квартири. Ціна договору купівлі-продажу квартириза адресою: АДРЕСА_2 – 432 300 гривень, тобто частка відповідача від продажу цього майна складала 324 225 гривень. Ціна договору купівлі-продажу спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 становить 532 170 гривень. Вказані договори купівлі-продажу квартир укладені в один день – 09 червня 2020 року. На придбання спірної квартири відповідач використав особисті кошти, отримані від продажу частки іншої квартири, а також кошти, подаровані йому братом в розмірі 207 945 гривень. Представник відповідача зазначає, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти відповідача. На підставі наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити.
21 липня 2025 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив. На спростування аргументів відзиву представник позивача зазначає, що законодавець встановлює презумпцію спільності майна, придбаного подружжям у шлюбі. Доводи відповідача щодо придбання спірної квартири за особисті кошти не відповідає дійсним обставинам. Представник позивача заперечує щодо можливості спростування презумпції спільності майна подружжя показами свідків. Також представник позивача зазначає, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим з подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого з подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. Оскільки позивач під час укладення правочину щодо придбання спірної квартири надала нотаріусу письмову згоду на придбання квартири, де вказано, що квартира набувається у спільну сумісну власність подружжя, то це засвідчує спільну сумісну власність сторін на таке нерухоме майно. На підтвердження своєї позиції представник позивача покликається на постанову Верховного Суду від 03 червня 2024 року, справа № 712/3590/22. Той факт, що спірна квартира була придбана сторонами в інтересах сім`ї свідчить і той факт, що таке майно було придбано безпосередньо після народження у сторін другої дитини (сина), в зв`язку з чим вони потребували покращення умов проживання, збільшення площі житла, де б в кожної дитини була б окрема кімната. Для придбання квартири матір позивачки ОСОБА_5 надавала накопичені нею кошти в розмірі 15 000 доларів США.
04 серпня 2025 року представник відповідача подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що спірна квартира була придбана повністю за кошти, отримані відповідачем іншої квартири, тобто за його особисті кошти.
Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року вирішено питання про витребування доказів.
Ухвалою суду, постановленою у підготовчому засіданні від 10 вересня 2025 року та занесеною секретарем судового засідання до протоколу, підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача адвокат Баньківський В. В. у судовому засіданні вимоги позову підтримав з підстав, які зазначені ним у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача адвокат Бардошевська Т. І. в судовому засіданні вимоги позову заперечила з підстав, які викладені нею у відзиві на позовну заяву, просила в задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 2014 року, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 року було червня 2023 розірвано (а. с. 8).
У шлюбі в сторін народились діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наведене підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 07 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 22 травня 2020 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а. с. 10, 11).
Також установлено, що ОСОБА_2 09 червня 2020 року зареєстрував за собою право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири № 5876 від 09 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. Наведене підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 390127597 від 08 серпня 2024 року (а. с. 13).
Копією договору купівлі-продажу квартири від 09 червня 2020 року підтверджено, що ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_3 . Цей договір 09 червня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. та зареєстрований в реєстрі за номером 5876.
Відповідно до п. 2.1 цього договору купівлі-продажу ціна відчужуваної квартири становить 532 170 гривень. 
На виконання ухвали суду про витребування доказів приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. надала копію заяви ОСОБА_1 , яка зберігається в матеріалах справи – договору купівлі-продажу квартири від 09 червня 2020 року за реєстром № 5876.
Відповідно до змісту вищевказаної заяви ОСОБА_1 надала свою згоду чоловікові ОСОБА_2 на придбання квартири АДРЕСА_3 .
Крім того, 09 червня 2020 року ОСОБА_2 , діючи від власного імені, та від імені ОСОБА_6 , діючи на підставі довіреності, уклав договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як власник 3/4 частки, та ОСОБА_6 , як власник 1/4 частки, продали квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відчужена за ціною 432 300 гривень (п. 2.1. договору купівлі-продажу).
Установлено, що 3/4 частки вказаної квартири належали відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої приватно власності, яку він набув у власність в порядку приватизації (1/4), у порядку спадкування (1/4) та дарування (1/4).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Щодо позовних вимог про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності сторін.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
Суд установив, що ОСОБА_1 звернулась до суду з метою поділу спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу з відповідачем та з метою визнання за нею права власності на половину такого майна. А тому позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту прав сторін на такий поділ.
З наведених мотивів суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо вимог позову про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя.
Предметом спору в цій справі є поділ спільного майна між колишнім подружжям. Об`єктом поділу є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Правовий режим права спільної сумісної власності подружжя урегульовано Главою 8 Сімейного кодексу України.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Так, згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Також згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
В своїй практиці Верховний Суд висновував, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22).
Суд установив, що ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру 09 червня 2020 року, тобто в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 .
Представник відповідача в ході розгляду справи не заперечувала тої обставини, що рішення про придбання нової квартири було спільним рішенням подружжя, адже в них нещодавно народилась друга дитина, в зв`язку з чим сім`я потребувала покращення житлових умов.
Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що спірна квартира була придбана повністю за особисті кошти відповідача. Досліджені докази свідчать, що 09 червня 2020 року відповідач продав належну йому на праві особистої приватної власності частку в квартирі (3/4) за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з тим, суд зазначає, що ціна продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , становить 432 300 гривень. Враховуючи розмір частки квартири, яка належала відповідачу (3/4), останній отримав кошти від продажу свого майна у розмірі 324 225 гривень.
Також суд ураховує, що ціна спірної квартири становить 532 170 гривень. Очевидно, що коштів, які отримав відповідач від продажу частки двокімнатної квартири, не вистачало на придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Суд відхиляє доводи сторони відповідача про те, що з метою придбання спірної квартири відповідач позичив у свого брата ОСОБА_6 207 945 гривень. Вказана обставина нічим не підтверджена, жодних доказів щодо отримання такої позики стороною відповідача не надано.
Свідок ОСОБА_7 (брат позивачки) підтвердив, що придбання нової квартири подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зумовлено їхнім бажанням збільшити площу житла, адже в них народилась друга дитина. Кошти на придбання цієї квартири частково надавала його матір (та матір позивачки) з власних заощаджень (15 000 доларів США), а також матір позичала кошти в своєї подруги (10 000 доларів США). 
Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що вона позичала своїй подрузі ОСОБА_9 (матері позивачки) 10 000 доларів США для придбання спірної квартири.
Надаючи оцінку показам свідків, суд зазначає, що повідомлені ними обставини не можуть бути належним засобом доказування щодо вартості спірного майна, щодо розміру коштів, наданих для його придбання. Однак, такі покази в сукупності з іншими письмовими доказами, дають підстави для висновку, що спірна квартира була придбана подружжям спільно, кошти на придбання квартири ними акумулювались спільно та в інтересах сім`ї.
Суд установив, що, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, відповідач не зазначав, що купує її за особисті кошти, при цьому в договорі зафіксовано згоду дружини на придбання цього майна. Наявність письмової згоди ОСОБА_1 на придбання її чоловіком спірної квартири підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна, придбаного подружжям за час шлюбу, що виключає віднесення квартири до об`єкта приватної власності відповідача.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому підлягає поділу між ними з урахуванням рівності часток.
Підсумовуючи, суд дійшов висновку про задоволення вимог позову про визнання за кожним з подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порядку поділу майна права власності на 1/2 частину спірної квартири.
Розподіл судових витрат.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову -на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зокрема, про задоволення вимоги про визнання права власності.
Установлено, що за майнову вимогу про визнання права власності позивач сплатила судовий збір в розмірі 7 646,20 гривень, а тому вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 18, 76-81, 89, 141, 211, 223, 258, 263-265, 315-319 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти вимог позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 646 (сім тисяч шістсот сорок шість) гривень 20 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП – НОМЕР_3 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_4 .

Суддя Корольовського районного суду
міста Житомира         Лілія ПИЛИПЮК