ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1807/26 Справа № 227/675/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Капітонова В.І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 — адвоката Косенок Олександра Михайловича на заочне рішення Селідівського міського суду Донецької області від 22 жовтня 2019 року у складі судді Капітонової В.І. по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,–

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ДОУ АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 3-4), в обґрунтування якого посилалось на те, що 31 липня 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №840/36 згідно умов якого, відповідач отримав 30 000 доларів США 00 центів строком на 120 місяців, з зобов`язанням погасити суму кредиту не пізніше 30 липня 2017 року, а також сплачувати 12,5% річних. Відповідачем зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконані, в зв`язку із чим утворилася заборгованість з урахуванням інфляційних витрат та 3 % річних від прострочених сум заборгованості, яка станом на 10 грудня 2018 року складає 3 119 доларів США 15 центів, а саме: - загальна сума основної заборгованості (основний борг) – 2 034,83 доларів США; - загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом – 845,57 доларів США; - загальна сума нарахованої пені – 53,02 доларів США; - розмір 3 % річних на суму простроченого кредиту – 101,15 доларів США; - розмір 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів – 84,58 доларів США.
На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №840/36 від 31.07.2007 року у розмірі 3 119,15 дол. США, а також судовий збір.
Ухвалою Селідівського міського суду Донецької області від 16 серпня 2019 року замінено у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – ДОУ АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, позивача з ПАТ «Державний ощадний банк України» на АТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 114).
Заочним рішенням Селідівського міського суду Донецької області від 22 жовтня 2019 року позов АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ДОУ АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ДОУ АТ «Ощадбанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 119 (три тисячі сто дев`ятнадцять) доларів США 15 центів, яка складається з наступного:
- 2 034 (дві тисячі тридцять чотири) доларів США 83 цента - загальна сума основної заборгованості (основний борг);
- 845 (вісімсот сорок п`ять) доларів США 57 центів - загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом;
- 53 (п`ятдесят три) долара США 02 цента - загальна сума нарахованої пені;
- 101 (сто один) долар США 15 центів - розмір 3 % річних на суму простроченого кредиту;
- 84 (вісімдесят чотири) долара США 58 центів - розмір 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ДОУ АТ «Ощадбанк» судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн 00 коп (а.с. 131-132).
Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 09.10.2025 року заяву адвоката Косенок О.М., діючого в інтересах відповідача ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 22 жовтня 2019 року у цивільній справі №227/675/19 за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Косенок О.М., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 156-158). 
АТ «Державний ощадний банк України» скористалось своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с. 176-180).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.
Судом встановлено, що 31 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №840/36 згідно умов якого, відповідач отримала 30 000 доларів США 00 центів, під 12,5% річних, строком на 120 місяців, з зобов`язанням погасити суму кредиту не пізніше 30 липня 2017 року.
Факт укладання кредитного договору сторонами не заперечується.
Позивач належним чином виконав свої обов`язки за кредитним договором та видав відповідачу кредитні кошти, що підтверджується випискою по рахунку відповідача.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, надана банком виписка за картковим рахунком позичальника, якій надано оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджує обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року року у справі №554/4300/16-ц.
У виписках наданих разом з позовом міститься інформація про надання кредиту відповідачу та рух коштів на рахунку відповідача. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що надана позивачем виписка є належним доказом у даній справі, який підтверджує факт отримання відповідачем кредитних коштів, факту користування кредитними коштами та наявності у відповідача заборгованості.
Факт видачі кредитних коштів відповідачу та факт користування ними, відповідачем не заперечується.
Разом з тим, відповідач належним чином не виконала свої обов`язки за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування ним. 
Згідно з наданим розрахунком заборгованості, станом на 10 грудня 2018 року, сума основної заборгованості по кредиту становить 2 034,83 доларів США; сума процентів за користування кредитом становить 845,57 доларів США; сума пені становить – 53,02 доларів США.
Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано.
Твердження апелянта про повне погашення заборгованості за кредитним договором колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки такі не підтверджуються будь-якими належними, достатніми та допустимими доказами.
Відповідно до наданого розрахунку, станом на 10 грудня 2018 року, розмір 3 % річних на суму простроченого кредиту становить 101,15 доларів США; розмір 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів становить 84,58 доларів США.
Задовольняючи позов АТ «Державний ощадний банк України» суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. 
Разом з тим, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною 1ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною другою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
У ст. 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
За змістом частин 1, 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 Цивільного кодексу України) використовується у двох ситуаціях:
1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу;
2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 Цивільного кодексу України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 Цивільного кодексу України) (див. пункти 34, 35, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та пункти 6.20-6.24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17).
Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №4-10цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).
Відповідно до частини 1 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною 2 цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 Цивільного кодексу України).
Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і термін «виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Отже, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання, що також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №910/17048/17.
На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що Банк зобов`язання за кредитним договором №840/36 від 31.07.2007 року виконав належним чином та у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами такого кредитного договору, разом з тим, відповідач не виконала свій обов`язок щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом у зв`язку з чим виникла заборгованість, а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення суми основної заборгованості по кредиту - 2 034,83 доларів США; суми процентів за користування кредитом - 845,57 доларів США; суми пені становить – 53,02 доларів США, а також про наявність підстав для стягнення 3% річних на суму простроченого кредиту - 101,15 доларів США та 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 84,58 доларів США.
Разом з цим, колегія суддів враховує наступне.
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України відносно неустойки.
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина 1 статті 259 ЦК України).
Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У заяві про перегляд заочного рішення відповідачка вказувала, що вона не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності.
В апеляційній скарзі відповідачка повторно вказала, що не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду справи, а тому не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №756/8056/19 зроблено правовий висновок про те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц (провадження №14-59цс18) викладено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.
Оскільки за кредитним договором встановлено окремі зобов`язання, які встановлюють обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Згідно п. 1.2. Кредитного договору, кредит надається на 120 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 30.07.2017 року.
Згідно п. 1.5. Кредитного договору, в редакції Додаткової угоди №1 від 28.10.2011 року, позичальник зобов`язується щомісячно до останнього робочого дня кожного місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 250,00 дол. США та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом.
Відповідач в своїй апеляційній скарзі зазначає про те, що останній платіж на погашення боргу за кредитним договором було внесено 04.04.2014 року на суму 275,08 дол. США, що підтверджується випискою з особового рахунку та розрахунком заборгованості.
З даним позовом до суду АБ «Державний ощадний банк України» звернувся 18.02.2019 року шляхом направлення позову засобами поштового зв`язку та надійшов до суду 20.02.2019 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви.
Враховуючи, що умовами кредитного договору позичальник мав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячно до останнього робочого дня кожного місяця, наступного за звітним впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.
Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Виходячи з викладеного, строки позовної давності відносно заборгованості у період з 01.03.2016 року по 31.07.2017 року (згідно змісту позовних вимог) позивачем не пропущена.
Підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків за користування кредитом за період з 31.07.2007 року по 29.02.2016 року, які не були погашені відповідачем - відсутні, у зв`язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності (відносно позичальника). 
Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №840/36 від 31 липня 2007 року по тілу кредиту в розмірі 2 034,83 дол. США, відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 377,75 дол. США, у задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем річного строку позовної давності.
З урахуванням того, що сума заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню зменшена судом апеляційної інстанції, тому 3% річних, які просив позивач стягнути з відповідача також підлягають перерахунку.
Суд апеляційної інстанції здійснивши перерахунок 3% річних, прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 18,87 дол. США та 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в розмірі 101,15 дол. США.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України). 
Крім того, пропорційно розміру задоволених вимог позову і апеляційної скарги підлягає розподіл судового збору сплаченого за подання позову та подання апеляційної скарги.
Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 1 126,47 грн.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 — адвоката Косенок Олександра Михайловича — задовольнити частково.
Заочне рішення Селідівського міського суду Донецької області від 22 жовтня 2019 року — скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором №840/36 від 31.07.2007 року станом на 10.12.2018 року у розмірі 2 532 (дві тисячі п`ятсот тридцять дві) дол. США 60 центів, яка складається з: загальна сума основної заборгованості (основний борг) — 2 034 (дві тисячі тридцять чотири) дол. США 83 цента; загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом — 377 (триста сімдесят сім) дол. США 75 центів; розмір 3% річних на суму простроченого кредиту — 101 (сто один) дол. США 15 центів; розмір 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів — 18 (вісімнадцять) дол. США 87 центів.
В іншій частині позовних вимог — відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір у сумі 1 126 (одна тисяча сто двадцять шість) грн 47 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «21» квітня 2026 року.
Повний текст постанови складено «30» квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О. Макаров