ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 643/15156/21
провадження № 61-1226св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ситнік О. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням Федорової О. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у складі колегії суддів Яцини В. Б., Бурлака І. В., Мальованого Ю. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на спадкове майно.

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про звернення стягнення на спадкове майно.

В обґрунтування позову вказував, що він (як позикодавець) та ОСОБА_3 (як позичальник) 26 червня 2020 року уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) Никифоровою Мариною Аркадіївною, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у сумі 5 000 доларів США зі строком повернення до 26 липня 2020 року.

05 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали ще один договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Никифоровою М. А., на підставі якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 208 112,30 грн, що складає 7 480 доларів США, зі строком повернення не пізніше 05 серпня 2021 року.

05 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 05 серпня 2020 року, також уклали договір іпотеки, предметом якого визначено належну ОСОБА_3 , як іпотекодавцю, квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Всупереч договірним вимогам, позичальник жодних дій, спрямованих на повернення грошових коштів не здійснив, у зв`язку із чим ОСОБА_1 надіслав на адресу ОСОБА_3 письмову вимогу про усунення порушень, яку він одержав 08 січня 2021 року.

У зв`язку із невиконанням боржником взятих на себе зобов`язань, 23 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Клопотової Лариси Юріївни з метою зареєструвати за собою право власності на іпотечне майно, яка йому повідомила, що згідно даних з Державного реєстру актів цивільного стану, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 квітня 2021 року за заявою кредитора ОСОБА_1 приватний нотаріус ХМНО Клопотова Л. Ю. завела спадкову справу № 01/2021 за померлим ОСОБА_3 . 

21 липня 2021 року ОСОБА_2 подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, як спадкоємець четвертої черги за законом.

На запит ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовився задовольнити вимоги кредитора спадкодавця в порядку, визначеному статтею 1282 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), шляхом одноразового платежу в межах вартості прийнятого у спадщину майна. 

Посилаючись на викладене, позивач просив суд звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рахунок погашення вимог кредитора ОСОБА_1 у розмірі 526 000,00 грн шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Фрунзенський районний суд міста Харкова рішенням від 20 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, позов залишив без задоволення. 

Місцевий суд, з яким також погодився й суд апеляційної інстанції, мотивував рішення відсутністю доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є дійсно спадкоємцем четвертої черги за законом відповідно до статті 1264 ЦК України після померлого ОСОБА_3 та на підставі положень частини першої статті 1282 ЦК України зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_1 в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

22 січня 2024 року ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року в указаній справі.

У касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 31 січня 2024 року відкрив касаційне провадження у цивільній справі та витребував її із Фрунзенського районного суду міста Харкова.

12 лютого 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 07 квітня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 05 травня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. 
(суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ситнік О. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник посилається на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 07 квітня 2021 року у справі № 727/4094/19 щодо права кредитора звернутись з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця до спадкоємця, який прийняв спадщину, однак зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України; 
від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 стосовно того, що відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Наголошує, що суди, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, фактично вийшли за межі позовних вимог, змінили підставу і предмет позову та перевели справу у площину окремого провадження (встановлення факту, що має юридичне значення), що суперечить вимогам ЦПК України.

Вказує на суперечність нормам матеріального та процесуального права та невідповідність інтересам кредитора висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності у матеріалах спадкової справи доказів, які б свідчили, що ОСОБА_2 надав нотаріусу документи на підтвердження того, що він є спадкоємцем четвертої черги за законом відповідно до статті 1264 ЦК України після померлого ОСОБА_3 . 

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від відповідача до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 26 червня 2020 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Никифоровою М. А., реєстровий № 946. Відповідно до умов цього договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 26 липня 2020 року.

Позивач у позовній заяві наголосив, що ОСОБА_3 свої договірні зобов`язання не виконав та суму грошових коштів в порядку і строки, обумовлені умовами договору, не повернув.

05 серпня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Никифоровою М. А., реєстровий № 1298. Відповідно до умов цього договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 208 112,30 грн, що складає 7 480 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 05 серпня 2021 року.

Позивач у позовній заяві наголосив, що ОСОБА_3 свої договірні зобов`язання не виконав та суму грошових коштів, в порядку і строки, обумовлені умовами договору, не повернув.

05 серпня 2020 року ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Никифоровою М. А., реєстровий № 1301. Відповідно до умов цього договору іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю в забезпечення зобов`язань за договором позики від 05 серпня 2020 року нерухоме майно, 
а саме -двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 договірних зобов`язань 05 грудня 2020 року ОСОБА_1 надіслав на адресу ОСОБА_3 письмову вимогу про усунення порушень, яку ОСОБА_3 одержав особисто 08 січня 2021 року.

За розрахунками позивача, станом на 23 березня 2021 року, сума заборгованості ОСОБА_3 з урахуванням штрафних санкцій за договором позики 
від 05 серпня 2020 року складає 1 063 403,30 грн, в тому числі 208 112,30 грн заборгованості, 855 291,00 грн пені.

На виконання ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 липня 2023 року до суду надійшла копія спадкової справи № 01/2021 (реєстраційний номер 67520801) станом на 11 липня 2023 року, заведеної після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00030397425 від 16 квітня 2021 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові.

Приватний нотаріус ХМНО Клопотова Л. Ю. повідомила суд, що у спадковій справі № 01/2021 (реєстраційний номер 67520801), заведеній після смерті 
ОСОБА_3 , відповідності до статей 1261, 1262, 1263 ЦК України, спадкоємці першої, другої та третьої черги спадкування за законом, із заявою про прийняття спадщини до неї, як приватного нотаріуса, не зверталися. Єдиною особою, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 в установлений законом строк (21 липня 2021 року), був громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий 06 серпня 2020 року органом № 1445, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , який відповідно до статті 1264 ЦК України є спадкоємцем четвертої черги. Спадкова справа № 01/2021 (реєстраційний номер 67520801) заведена 16 квітня 2021 року. 

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи 
і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи урегульовані статтею 23 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин. 
У разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (частина перша вказаного Закону).

Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки (частина друга Закону).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Позивач пред'явив позов до ОСОБА_2 , вважаючи його спадкоємцем після померлого ОСОБА_3 , до якого, в силу приписів закону перейшло право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки.

Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач є дійсно особою, яка згідно зі статтею 1264 ЦК України є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , про що обґрунтовано зазначили суди першої та апеляційної інстанцій. Колегія суддів Верховного Суду враховує відсутність відповідних посилань позивача на те, що ОСОБА_2 звертався до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

В даному контексті колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі № 712/14171/21, де, при визначенні учасників спадкових правовідносин та кола спадкоємців, вказано про те, що особа, яка не є спадкоємцем за заповітом та родичем спадкодавця, втім вважає, що є спадкоємцем четвертої черги, хоч і подала заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця у встановлений законом строк, проте без постановлення відповідного судового рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю не підтвердила свого права на спадкування.

З наведеного випливає, що посилання позивача на те, що ОСОБА_2 подав до нотаріуса за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття, є недостатнім для висновку про визнання відповідача спадкоємцем ОСОБА_3 , та, відповідно, особою, яка, в силу вимог частини другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», набула статус іпотекодавця і має всі його права та несе обов`язки за іпотечним договором. 

Разом із цим, доведення обставини спільного проживання ОСОБА_2 із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини й дослідження судом відповідних доказів виходить за межі заявлених у цій справі позовних вимог. Тому доводи касаційної скарги про те, що спір у справі стосується виключно звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 є обґрунтованими, однак не є підставою для скасування судових рішень, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 07 квітня 2021 року у справі № 727/4094/19 та від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 є безпідставними, оскільки висновки у наведених заявником справах та у справі, судові рішення у якій переглядаються у касаційному порядку, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 

Так, у справі № 727/4094/19 суди при вирішенні спору надавали оцінку правомірності вимог кредитора, пред`явлених до сина та дочки померлого боржника, які, в силу вимог статті 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом, подали заяву про прийняття спадщини, однак зволікали із отриманням свідоцтва про право на спадщину. Таким чином висновок Верховного Суду у справі № 727/4094/19 стосується осіб, які є спадкоємцями в силу існування юридичного факту споріднення. Натомість, у справі, яка розглядається Верховним Судом, існування у відповідача права на спадкування, як ймовірного спадкоємця четвертої черги за законом, залежить від встановлення факту проживання однією сім`єю.

Постанова Верховного Суду у справі № 615/473/20, хоча й містить посилання на те, що згідно із частиною третьою статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, однак висновок, що викладений у ній, стосується визначення обсягу та вартості спадкового майна у зв`язку із тим, що відповідальність спадкоємця (у справі № 615/473/20 - син померлого, спадкоємець першої черги за законом) за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

За умови відсутності доказів про те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 та успадкував спірну квартиру, визнання відповідачем цього позову не може бути підставою для його задоволення.

Наведене свідчить про те що касаційна скарга є необґрунтованою, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень колегія суддів касаційного суду не встановила.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів першої та апеляційної 
інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький	
Судді 	А. А. Калараш І. В. Литвиненко Є. В. Петров  О. М. Ситнік