ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 року
м. Чернівці
справа № 724/2829/25
провадження № 22-ц/822/601/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.,
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
Виконавчий комітет Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області як орган опіки та піклування
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Ахмедов Р. А. 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулвся до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просив суд позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі до 18 квітня 2023 року. Вони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З листопада 2021 року відповідачка проживає за кордоном, створила нову сім`ю та фактично повністю припинила спілкування зі спільною з позивачем дитиною і усунулася від виховання дитини та виконання обов`язків щодо утримання сина та участі в його житті.
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 січня 2025 року у справі № 724/3082/24 було відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . Разом з тим, суд попередив відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_6 і поклав на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням нею своїх батьківських обов`язків стосовно дитини.
Незважаючи на таке попередження, матір дитини зовсім не змінила своє ставлення до дитина на краще, а саме після розгляду справи виїхала за кордон, проживає з новою сім`єю, і зовсім не зробила жодних дій спрямованих на встановлення зв`язку з дитиною, фінансову допомогу не надає, аліменти не сплачує.
Відповідачка свідомо, добровільно самоусунулася від виконання своїх батьківських (материнських) обов`язків, надає превагу влаштуванню особистого життя, а тому батько дитини вважав, що є всі підстави для позбавлення її батьківських прав. Дитина знаходиться на повному у триманні та вихованні батька.
Вказує, що відповідачка не бере участі у вихованні сина, не виявляє щодо дитини материнського піклування та турботи, не піклується про здоров`я, матеріально не підтримує, ніякої допомоги на виховання та розвиток дитині не надає, додаткових витрат по утриманню дитини не несе. Тобто відповідачка жодної участі в житті дитини не бере.
Станом на день звернення до суду повторно такі обставини не змінилися, навіть після попередження суду про необхідність зміни поведінки матері щодо своєї дитини, ОСОБА_2 не змінила свого відношення до дитини, чим завдає дитині ще більшої травми.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2026 року у позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо. Під час судового розгляду даної справи не встановлено доказів наявності фактів вчинення домашнього насильства стосовно малолітнього сина збоку відповідачки або за її присутності.
Поведінка відповідачки загалом свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні із сином, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні материнські обов`язки, зокрема, після виїзду за кордон остання підтримувала зв`язок з дитиною за допомогою телефонного зв`язку, коли поверталася до України, робила спроби зустрітися з дитиною на одинці без батька, сплатила заборгованість по аліментам. При цьому заборгованість по аліментам станом на 16 січня 2026 року у сумі 16 803 гривні 25 копійок суд не вважав тим фактом, який свідчить про ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків.
Висновок органу опіки та піклування не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, якими він керувався при прийнятті рішення (ухилення від виконання матір`ю батьківських обов`язків відносно дитини, не бере участь в її вихованні та утриманні, не проживає з дитиною близько трьох років).
Суд зазначив, що Топорівською сільською радою Чернівецького району, Чернівецької області складений висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , в якому не наведені жодних обставин або фактів, які б свідчили про погіршення поведінки матері, її ухилення від виконання батьківських обов`язків чи інші докази, що виникли після судового рішення у цивільній справі № 724/3082/24.
Одночасно з цим суд звернув увагу, що доводам позивача ОСОБА_1 щодо підстав позбавлення відповідачки батьківських прав, вже була надана оцінка Хотинським районним судом Чернівецької області у справі № 724/3082/24, за результатами якої, 17 січня 2025 року судом прийнято рішення про відмову у позові. При цьому позивачем не наведені нові факти чи обставини, які виникли після ухвалення цього судового рішення та можуть свідчити про свідоме ухилення відповідачем своїх батьківських обов`язків, а наведені доводи позивача суд розцінив як результат непорозумінь між колишніми подружжями – батьками дитини, особистих неприязних відносин між ними.
Загалом суд першої інстанції виснував, що наданих суду доказів не достатньо для висновку про те, що має місце виключно винна поведінка відповідачки, яка суттєво шкодить інтересам дитини і що існують дійсно виключні обставини, які дають підстави вважати, що виключно в інтересах дитини суд має право застосувати такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1  посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Вказує, що фактичні обставини справи свідчать про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, оскільки вона з листопада 2021 року постійно проживає за кордоном, створила там нову сім`ю та фактично самоусунулася від виховання сина.
Зазначає, що відповідачка не підтримує особистого контакту з дитиною, не бере участі у її розвитку, навчанні та дозвіллі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та стану здоров`я. Наголошує, що мати ігнорує потреби дитини на щомісячне матеріальне утримання, а заборгованість за аліментами сплачує лише епізодично раз на рік, коли виникає необхідність виїзду за межі України, що підтверджує відсутність реального піклування про сина.
Акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, яким вже двічі визнано за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав. Також вказує на ігнорування судом думки самої дитини, яка почувається покинутою та через поведінку матері перебуває у стані постійного стресу.
Підкреслює, що суд помилково не врахував той факт, що відповідачка не змінила свого ставлення до сина навіть після рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2025 року у справі № 724/3082/24.
Вважає, що зібрані у справі докази, включаючи покази свідків та характеристики, об`єктивно підтверджують факт тривалого та винного невиконання матір`ю своїх обов`язків, що згідно зі статті 164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданим 23 листопада 2012 року Виконавчим комітетом Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області (а. с. 11).
23 серпня 2023 року постановою державного виконавця Новоселицького відділу державної виконавчої служби у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 7260499 з примусового виконання судового наказу № 724/430/23 від 24 березня 2023 року (а. с. 12).
Відповідно до характеристики «Опорного закладу освіти – Колінковецького ліцею Топорівськоїсільської ради» Чернівецького району Чернівецької області від 26 серпня 2024 року, складеної на учня 6-А класу ОСОБА_4 , 2012 року народження, вбачається, що останній навчається в ліцеї з першого класу, хронічних захворювань немає; фізичний розвиток відповідає віковим нормам; навчається на середній та достатній рівні. Зовнішній вигляд завжди охайний. Батько приділяє належну увагу вихованню сина, систематично відвідує батьківські збори (а. с. 13).
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 проживає в селі Колінківці Чернівецького району Чернівецької області, виховує малолітню дитину, згідно характеристики Колінковецького старостинського округу Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 27 серпня 2024 року характеризується позитивно; займається підприємницькою діяльністю; на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; до кримінальної відповідальності не притягувався (а. с. 14,15,16,17).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Топорівської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 04 листопада 2024 року №92-12/24, орган опіки та піклування вважає за доцільним позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_8 відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини, не бере участь у її вихованні та утриманні, не проживає з дитиною багато років (а. с. 18, 140, 142).
З копії акту обстеження житлово-побутових умов проживання, працівниками служби в справах дітей були обстежені умови проживання малолітнього ОСОБА_4 , який проживає в АДРЕСА_1 . Склад його сім`ї становлять: батько ОСОБА_1 . В будинку в наявності три кімнати, кухня, ванна, коридор. Сім`я характеризується з позитивної сторони. Дитина під час обстеження була вдома з батьком (а. с. 19).
З копії довідки про склад сім`ї виданої Колінковецьким старостинським округом Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та до складу його сім`ї входять: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 26).
Відповідно до акту опитування ОСОБА_4 останній розповів, що мама не приїжджала і не дзвонила. Він живе з батьком і бабусею. Номер телефону мами він немає і вона не виходить на зв`язок. Він її не бачив два роки (а. с. 26).
25 січня 2025 року рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області у справі № 724/3082/24 у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Відмовляючи у позові суд виходив із необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд вважав, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 травня 2025 року рішення суду першої інстанції у справі № 724/3082/24 залишено без змін.
25 червня 2025 року ОСОБА_1 звертався до голови Топорівської територіальної громади Чернівецького району Чернівецької області із заявою про повторне надання йому висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 відносно їхнього сина ОСОБА_4 (а. с. 32).
З копії листа Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 643 від 08 липня 2025 року «Щодо повторного надання висновку» вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у повторному наданні висновку (а. с. 28-29).
З копії рішення Виконавчого комітету Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 86-09/25 від 07 липня 2025 року вбачається, що відмовлено у повторному розгляді заяви ОСОБА_1 щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю нових підстав, які могли б вплинути на правову оцінку ситуації (а. с. 30).
З копії повідомлення відділення поліції №2 (місто Хотин) Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області вбачається, що звернень від громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до відділення поліції № 2 (місто Хотин) Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області не надходило (а. с. 71).
З копії квитанції № 28 від 21 серпня 2025 року встановлено, що ОСОБА_2 перерахувала кошти на сплату аліментів у сумі 36 279 гривень на рахунок Новоселицького ВДВС у Чернівецькому районі Чернівецької області (а. с. 86).
З висновку органу опіки та піклування Топорівської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 09 січня 2026 року № 08-01/26 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільним позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_8 відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини, не бере участь у її вихованні та утриманні, не проживає з дитиною близько трьох років (а. с. 149-152).
З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів судом встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_7 станом на 16 січня 2026 року становить 16 803 гривень 25 копійок (а. с. 153-154).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
З огляду на предмет та підстави позовної заяви, а також доводи апеляційної скарги, перед апеляційним судом у даній справі постали наступні питання:
– як саме має розподілятися тягар доказування між сторонами у разі повторного звернення з позовом про позбавлення батьківських прав?
– чи є тримісячний строк, що минув із моменту набрання законної сили попереднім судовим рішенням, об`єктивно достатнім для висновку про неможливість зміни поведінки матері та відновлення її стосунків із дитиною?
– чи є виправданим застосування крайнього заходу впливу за умови настільки короткого проміжку часу, що минув після судового попередження відповідачки про необхідність змінити ставлення до виховання сина?
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та враховуючи зміст принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, колегія суддів дійшла висновку, що (1) у разі повторного звернення з позовом про позбавлення батьківських прав інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами, зокрема відповідачка у такому випаду має довести зміну своєї поведінки. Разом з тим, (2) судом враховано, що з тримісячний строк є об`єктивно недостатнім для налагодження нормального спілкування та відновлення психоемоційного зв`язку між матір`ю та дитиною, а тому (3) позбавлення матері батьківських прав не відповідатиме інтересам дитини.
Щодо загальних положень про позбавлення батьківських прав
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Водночас, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми (стаття 18 Конвенції).
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовом,  ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилалася на те, що вона ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, зокрема вона не бере участі у вихованні сина та протягом тривалого часу не спілкується з ним, що свідчить про втрату відповідачкою інтересу до дитини.
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У контексті даної справи, позивач не обґрунтував, в чому полягає захист інтересів дитини при позбавленні відповідача батьківських прав, і яким чином це сприятиме захисту таких інтересів.
На переконання апеляційного суду, саме по собі позбавлення матері батьківських прав не призведе до покращення емоційного стану дитини, а тому з огляду на зазначене вище вважає доводи апеляційної скарги у цій частині помилковими.
Отже, позбавлення матері батьківських прав може бути застосоване судом лише як крайній захід, за умови беззаперечного доведення її винної поведінки та неможливості змінити її ставлення до виховання дитини, оскільки пріоритетом держави є забезпечення найкращих інтересів дитини при максимальному збереженні її сімейних зв`язків.

Обґрунтування висновків суду щодо відсутності підстав для застосування крайнього заходу впливу
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Особливістю справи, що переглядається, є те, що позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав вдруге.
У такому разі позивач має надати докази на підтвердження того, що після ухвалення рішення про відмову в позбавленні батьківських прав (яке ґрунтувалося на висновку про те, що позбавлення таких прав є крайнім заходом впливу на відповідача) відповідач не змінив ставлення до виховання дитини, батьківські обов`язки й надалі не виконує. Водночас відповідач має надати докази на підтвердження зміни його ставлення до виконання батьківських обов`язків, існування об`єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні (див. постанову Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21).
У вказаній вище постанові, Верховний Суд дійшов переконання, що у такій правовій ситуації, коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного із батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого із батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий із батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.
У справі, що переглядається, позивач як на підставу позову посилалася на те, що у 2024 році він вже звертався до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , й після ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні позову поведінка відповідача не змінилася. ОСОБА_2 не бере будь-якої участі у вихованні дитини, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, стан здоров`я.
Отже, визначальним для вирішення цієї справи є встановлення поведінки відповідачки саме після набрання законної сили рішення суду.
Апеляційний суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Суди мають здійснювати поглиблене дослідження всієї сімейної ситуації та цілого ряду факторів, зокрема фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру, надавати збалансовану і розумну оцінку відповідних інтересів кожної особи при прийнятті найкращого для дитини рішення. Суди встановлюють справедливий баланс між різними конкуруючими правами та інтересами, забезпечуючи процесуальну справедливість усього процесу
Судами встановлено, що малолітній син сторін ОСОБА_4 , з 2021 року проживає з батьком на території України, а відповідачка проживає за кордоном. Причин перебування матері дитини за межами України (робота, лікування, воєнний стан, особисте життя, тощо) судами не встановлено. Водночас, сторонами визнавався той факт, що вони разом з дитиною до 2021 року проживали разом.
У 2024 році позивач вже звертався із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківськи прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 
25 січня 2025 року рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області у справі № 724/3082/24 у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Відмовляючи у позові суд виходив із необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 травня 2025 року рішення суду першої інстанції у справі № 724/3082/24 залишено без змін, а відтак, рішення суду першої інстанції набрало законної сили у день ухвалення цієї постанови.
У вказаній вище справі, суди попереджали ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дитини ОСОБА_4 .
З позовом у цій справі ОСОБА_1 звернувся 10 серпня 2025 року, тобто через три місяці з дня набрання законної сили рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2025 року у справі № 724/3082/24.
З огляду на особливості розподілу тягаря доказування у даній справі, суду необхідно встановити, з однієї сторони, чи змінилася поведінка відповідачки з моменту набрання рішенням законної сили до моменту повторного звернення позивача до суду із позовом про позбавлення її батьківських прав, а з іншої сторони – чи є строк у три місяці об`єктивно достатнім для налагодження відносин між мамою та симон, з огляду на встановлені судом обставини справи.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що переважна більшість доказів у цій справі (крім висновку органу опіки і піклування від 09 січня 226 року та витребувана судом інформація із ВП № 2 ЧРУП) датовані періодом до вересня 2024 року, у сукупності складали фактичні підстави для первинного позову до відповідача про позбавлення батьківських прав, яким вже була надана оцінка Хотинським районним судом Чернівецької області у справі № 724/3082/24, за результатами якого 17 січня 2025 судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому позивачем не наведені нові обставини, які виникли після судового рішення та є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї.
У судовому засіданні в суді першої інстанції малолітній ОСОБА_4 повідомив суду, що його матір виїхала за кордон у 2021 році. Мама купляла йому цукерки на день народження. Раніше він з нею спілкувався по телефону, а зараз з нею не спілкується. Батько не причетний до того, що він не хоче спілкуватися з нею, він сам вирішив не спілкуватися з мамою. Бажання відновити спілкування з мамою у нього не має. Він матері говорив, що це його рішення, батько на нього не впливає. Останній раз він бачив маму 01 вересня 2024 року. Мама здоров`ям його не цікавиться. Зараз у них нова сім`я і йому конфортно жити в сім`ї з татом і його жінкою. Мама йому не пропонувала їхати з нею за кордон. З батьком у нього хороші відносини, він піклується про нього.
З наданих свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показів у суді першої інстанції вбачається, що між матір`ю та її сином склалися непрості відносини, зокрема після її виїзду за кордон, дитина образилась на матір та не бажає спілкуватись із нею.
В суді першої інстанції були допитані як свідки ОСОБА_11 , та батьки відповідачки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 . З їх показів вбачається, що батьки відповідачки неодноразово пробували налагодити зв`язок із малолітнім ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_12 і ОСОБА_13 також повідомили суду, що мати хоче спілкуватися з сином, навіть хоче його забрати до себе, під час перебування в Україні, їх донька пробувала встановити зв`язок із сином, проте він уникав її, намагається надавати йому матеріальну допомогу (висилає посилки, купує одяг), а не тільки сплачує аліменти. Бабуся та дідусь вказували, про наявність проблем у налагоджені спілкуванні з онуком.
З пояснень ОСОБА_4 вбачається, що після виїзду матері за кордон спілкування останньої з ним відбувалось, але через деякий час чомусь припинилось.
За обстави цієї справи суд позбавлений можливості встановити, які саме обставини призвели до виникнення таких відносин між сином та його матір`ю, що саме призвело до погіршення відносин між ними.
Тобто в даній ситуації не виключений вплив дорослих (батька, бабусі, дідуся) на дитину. Вбачається, що між батьками дитини існують особистісні непорозуміння.
Верховний Суд не раз наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23).
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість по аліментам станом на 16 січня 2026 у сумі 16 803 гривні 25 копійки не є тим фактом, який свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.
При цьому, як встановлено судами у справі № 724/3082/24, поведінка відповідачки загалом свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні материнські обов`язки, зокрема, після виїзду за кордон остання підтримувала зв`язок з дитиною за допомогою телефонного зв`язку, коли поверталася до України, робила спроби зустрітися з дитиною на одинці без батька, сплатила заборгованість по аліментам.
З витягу із протоколу № 1/2026 від 09 січня 2026 року вбачається, що ОСОБА_2 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Топорівської сільської ради розповіла комісії, що на даний момент проживає в Румунії, уклала шлюб з іншим чоловіком та народила дитину, але від сина не відмовляється. Хоче спілкуватися з сином від першого шлюбу, має можливість за бажанням дитини забрати його за кордон. Сплатила більше 70 тисяч гривень аліментів. На разі син проживає з батьком, колишній чоловік перешкоджає у спілкуванні та побаченнях з сином, налаштовує сина проти матері (а. с. 151).
Та обставина, що ОСОБА_2 перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
За обставин справи, що переглядається, зокрема проживання тривалий час сина з батьком, наявності у нього образи на матір через те, що вона поїхала за кордон, думка малолітньої дитини про те, що він хоче проживати з батьком, не може слугувати достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав.
Подібний висновок сформовано Верховним Судом у поставні від 05 лютого 2025 року у справі № 144/924/24.
В контексті доводів апеляційної скарги про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав з огляду на її самоусунення від виконання батьківських обов`язків у зв`язку з проживанням за кордоном, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку поданим позивачем доказам ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків у їх сукупності. З урахуванням обставин проживання відповідачки за кордоном, наявності у неї там малолітньої дитини, ставлення відповідачки до свого сина, її бажання та вчинення дій, спрямованих на відновлення емоційних зв`язків між ними, суд дійшов мотивованого висновку про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав
Крім того, обставин, які б могли свідчити про наявність загрози для малолітнього ОСОБА_4 , його здоров`ю та розвитку з боку матері, судами не встановлено. Також не встановлено неможливості відновлення психоемоційного зв`язку між матір`ю та сином.
Очевидно, що реалізація такого наміру матері потребує участі психологів, органів (спеціалістів) у справах дітей, які не здійснювали належних і достатніх дій, спрямованих на налагоджування стосунків та емоційного зв`язку матері з дитиною.
На переконання колегії суддів, встановлені у цій справі обставини дають підстави для висновку, що за такий стислий строк після набрання попереднім рішенням суду законної сили (три місяці), яким відповідачку вже було попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, об`єктивно неможливо повноцінно відновити родинні зв`язки, особливо враховуючи проживання матері за кордоном та існуюче небажання дитини йти на контакт, яке також може бути наслідком конфлікту між батьками.
Позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що в період з травня по серпень 2025 року з боку ОСОБА_2 мало місце свідоме, винне та злісне ухилення від виконання батьківських обов`язків, яке б суттєво відрізнялося від обставин, що вже були предметом дослідження у справі № 724/3082/24. Водночас матеріали справи містять відомості про спроби відповідачки та її батьків підтримувати зв`язок із дитиною та надавати матеріальну допомогу, що спростовує факт повної втрати інтересу до сина.
З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, а наявні докази вказують на збереження емоційного та матеріального зв`язку (хоча і в ускладненій формі), з моменту набрання рішенням, яким попереджено відповідачку про необхідність зміни своєї поведінки щодо виховання малолітнього сина та до повторного звернення до суду із позовом про позбавлення її батьківських прав минуло три місяці, що за обставин цієї ситуації є об`єктивно недостатнім для налагодження нормального спілкування між ОСОБА_2 та її сином, суд апеляційної інстанції вважає, що права та інтереси дитини на даний час будуть найкраще забезпечені шляхом збереження правового зв`язку з матір`ю.
Оцінка судом думки дитини
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, часткову цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).
Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спору. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.
За обставинами цієї справи, малолітній син сторін ОСОБА_4 вказував, зокрема, що він вирішив із матір`ю не спілкується, з батьком у нього хороші відносини, він про нього піклується та йому комфортно жити у сім`ї батька та його жінки.
У контексті наведеного апеляційний суд зазначає, що наявність у дитини образи на матір та, відповідно, негативне ставлення до неї, не свідчить про те, що вона усвідомлює наслідки позбавлення її батьківських прав та свідомо бажає розірвати з нею сімейні стосунки, а тому ухвалення судом рішення в супереч думці дитини є виправданим (див. постанову Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 707/3423/23).
Апеляційний суд зауважує, що правосуддя у справах про піклування над дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунками між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Суд першої інстанції враховував висловлену думку дитини системно, з`ясував фактичні обставини справи, дослідив та надав належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності та ухвалив судове рішення, яке відповідає інтересам дитини.
Висновок апеляційного суду у цій частині узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 18 березня 2026 року у справі № 466/12944/23.
Щодо висновку органу опіки та піклування
Згідно з частиною шостою статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для врахування висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав від 09 січня 2026 року, з огляду на його необґрунтованість.
Так, 04 листопада 2024 року рішенням Виконавчого комітету Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області за № 92-15/24 затверджений висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , яке було надано Хотинському районному суду Чернівецької області у справі № 724/3082/24 між тими самими сторонами та з аналогічним предметом позову, де судом 17 січня 2025 було винесено рішення про відмову в задоволенні позову.
25 червня 2025 позивач ОСОБА_1 звертається зі заявою до Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області з проханням повторно надати висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
Листом Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 643 від 08 липня 2025 відмовлено ОСОБА_1 у повторному наданні Висновку, оскільки останнім не наведено нових обставин або фактів, які б свідчили про погіршення поведінки матері, її ухилення від виконання батьківських обов`язків чи інші докази, що виникли після судового рішення. 
Натомість, на виконання ухвали Хотинського районного суду Чернівецької області від 08 грудня 2025 року, під час вже розгляду цивільної справи № 724/2829/25 Топорівською сільською радою Чернівецького району, Чернівецької області складений висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , в якому не наведені жодних обставин або фактів, які б свідчили про погіршення поведінки матері, її ухилення від виконання батьківських обов`язків чи інші докази, що виникли після судового рішення у цивільній справі № 724/3082/24.
Отже, за встановлених обставин апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність правових підстав для задоволення позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки строк який передував повторному зверненню із дня набрання законної сили попереднім судовим рішенням (три місяці) є об`єктивно недостатнім для відновлення та налагодження складних психоемоційних стосунків між матір`ю та дитиною, а враховуючи винятковий характер позбавлення батьківських прав як крайнього заходу впливу, наявні докази у своїй сукупності не підтверджують факту свідомого та винного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків протягом цього часу.
Враховуючи вище наведене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 30 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 07 травня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді :       Наталія ВИСОЧАНСЬКА
Мирослава КУЛЯНДА