Номер провадження: 22-ц/813/1066/26 
Справа № 522/11861/22
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Драгомерецького М.М.,
суддів колегії Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі Узун Н.Д.,

за участю представника ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Люстдорф» МОЗ України – Туровець О.В., та представника Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці – Пономаренко К.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в інтересах якого діє Болгарчук Інна Ігорівна, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державний заклад «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Люстдорф» Міністерства охорони здоров`я України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
08 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державний заклад «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Люстдорф» Міністерства охорони здоров`я України (далі ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Люстдорф» МОЗУ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність територіального управління Держпраці в Одеській області щодо непроведення спеціального розслідування за фактом смерті ОСОБА_2 й зобов`язати відповідача вжити заходи щодо проведення спеціального розслідування за фактом смерті ОСОБА_2 , та за його результатами оформити й видати акт спеціального розслідування.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що його дружина ОСОБА_2 працювала медичною сестрою у ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Люстдорф» МОЗУ та 11 вересня 2021 року померла внаслідок інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження.
У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 у позивача, як члена сім`ї виникло право на отримання страхової виплати. При цьому для його звернення за такою виплатою, окрім інших документів, він мав надати примірник акта (спеціального) розслідування територіальним органом Держпраці. Відповідно відсутність такого акта позбавляє його можливості на звернення за страховою виплатою, що й стало підставою для звернення з цим позов до суду, адже Головне управління Держпраці відмовило йому в цьому в позасудовому порядку.
У відзиві на позову заяву представник Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що саме від роботодавця має надійти повідомлення про розслідування гострого професійного захворювання. У свою чергу звернення ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Одеській області не може бути підставою для створення комісії зі спеціального розслідування.
У письмових поясненнях представник ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Люстдорф» МОЗ України просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що вони є необґрунтованими.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано бездіяльність Південного міжрегіонального управління Державної виконавчої служби з питань праці протиправною.
Зобов`язано Південне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці за фактом смерті ОСОБА_2 вжити заходів щодо утворення комісії із спеціального розслідування гострого професійного захворювання (отруєння), що призвело до смертельного наслідку, та здійснити подальший контроль за своєчасністю та об`єктивністю проведення розслідування даного гострого професійного захворювання (отруєння).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн. 
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, представник Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2024 року та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Позивач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать довідки про доставку судових повісток-повідомлень в електронний кабінет Електронного суду (т. 3 а.с. 124-130).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 травня 2026 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Трощинського В.М. та представника Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці – Пономаренко К.В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Однак, 13 травня 2026 року з`єднання з представника ОСОБА_1 – адвоката Трощинського В.М. не відбулось.
При цьому апеляційний суд враховує, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції (ч. 5 ст. 212 ЦПК України).
Згідно статті 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка до суду апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалася. 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, враховуючи, що судом не встановлено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності позивача та його представника, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці – Пономаренко К.В. та представника ДЗ «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Люстдорф» МОЗ України – Туровець О.В., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 працювала старшою медичною сестрою в Державному закладі «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Люстдорф» Міністерства охорони здоров`я України та 11 вересня 2021 року померла внаслідок інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, що підтверджується довідкою про причини смерті №001382 від 13.09.2021, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Міська клінічна інфекційна лікарня».
Відповідно до статті 39 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III (далі – Закон №1645-ІІІ) захворювання на інфекційні хвороби медичних та інших працівників, що пов`язані з виконанням професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб (надання медичної допомоги хворим на інфекційні хвороби, роботи з живими збудниками та в осередках інфекційних хвороб, дезінфекційні заходи тощо), належать до професійних захворювань. Зазначені працівники державних і комунальних закладів охорони здоров`я та державних наукових установ підлягають обов`язковому державному страхуванню на випадок захворювання на інфекційну хворобу в порядку та на умовах, установлених Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 13.05.2020 №394 «Про внесення зміни до переліку професійних захворювань» гостра респіраторна хвороба COVID-19 віднесена до професійних захворювань.
Порядок здійснення страхових виплат у разі захворювання або смерті медичних працівників у зв`язку з інфікуванням гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та визначення їх розмірів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 №498 (далі – Порядок №498), який визначає механізм надання Фондом соціального страхування України (далі – Фонд) страхових виплат медичним працівникам державних і комунальних закладів охорони здоров`я у разі їх захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, та членам їх сімей у разі смерті медичного працівника внаслідок інфікування такою хворобою, передбачених статтею 39 Закону №1645-ІІІ, а також розміри таких страхових виплат.
Згідно пункту 3 Порядку №498 у разі смерті медичного працівника, що настала внаслідок його інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, членам сім`ї, батькам, утриманцям померлого медичного працівника (далі – особи, які мають право на виплату) проводиться виплата в розмірі 750-кратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, в якому помер медичний працівник.
Відповідно до пункту 6 Порядку №498 факт смерті медичного працівника з причин, пов`язаних з його інфікуванням COVID-19 під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, встановлюється комісією (спеціальною комісією) з розслідування (спеціального розслідування), що проводиться відповідно до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337 (надалі Порядок №337).
Пунктом 7 Порядку №498 передбачено, що для отримання одноразової допомоги особи, які мають право на виплату, звертаються до органу Фонду за зареєстрованим місцем проживання/ перебування померлого медичного працівника, подають серед інших документів і примірник акта розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії за встановленою формою.
Враховуючи вказане, наявність акта розслідування (спеціального розслідування) є обов`язковою вимогою для звернення до Фонду за отриманням страхової виплати, а відповідно його відсутність позбавляє можливості це зробити.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.01.2021 №1 було внесено зміни до Порядку №337, зокрема, його будо доповнено п. п. 1411 та 1412.
Відповідно до п. 1411 Порядку №337 розслідування випадків смерті медичних працівників державних і комунальних медичних закладів охорони здоров`я, що надають первинну, екстерну, а також в стаціонарних умовах вторинну (спеціалізовану) і третинну медичну допомогу пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, внаслідок інфікування коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних обов`язків проводиться комісією з розслідування гострого професійного захворювання COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, що призвело до смертельного наслідку, утвореного керівником закладу охорони здоров`я, в якому працював медичний працівник.
Також пунктом 1412 Порядку №337 визначено, що керівник закладу охорони здоров`я, в якому працював медичнии? працівник, смерть якого настала внаслідок інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 під час виконання професіи?них обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекціи?них хвороб, зобов`язании? не пізніше наступного робочого дня з моменту отримання інформаціі? про випадок смерті медичного працівника надати повідомлення згідно із додатком 2 у паперовіи? формі, зокрема, територіальному органу Держпраці.
Перелік державних і комунальних закладів охорони здоров`я, що надають первинну, екстрену, а також в стаціонарних умовах вторинну (спеціалізовану) і третинну (високоспеціалізовану) медичну допомогу пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, а також медичних працівників таких закладів визначається керівником робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації медико-біологічної характеру державного рівня, пов`язаної із поширенням COVID-19.
При цьому вказані положення регулюють питання створення комісії та розслідування факту смерті саме медичного працівника, який працював у державному або комунальному медичному закладі охорони здоров`я, що надають первинну, екстерну, а також в стаціонарних умовах вторинну (спеціалізовану) і третинну медичну допомогу пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2.
Натомість медичний заклад, в якому працювала ОСОБА_2 , не залежить до закладів охорони здоров`я, що надають первинну, екстрену, а також в стаціонарних умовах вторинну (спеціалізовану) і третинну (високоспеціалізовану) медичну допомогу пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, внаслідок інфікування коронавірусом SARS-CoV-2, а тому спірні правовідносини не регулюються приписами пунктів 1411 та 1412 Порядку №337.
Згідно пункту 8 Порядку №337 у разі отримання інформації про нещасний випадок та/ або гостре професійне захворювання (отруєння) від безпосереднього керівника робіт, повідомлення від закладу охорони здоров`я, заяви потерпілого, членів його сім`ї чи уповноваженої ним особи тощо роботодавець зобов`язаний протягом двох годин повідомити підприємствам (установам, організаціям), зазначеним в абзацах четвертому – дев`ятому цього пункту, з використанням засобів зв`язку та не пізніше наступного робочого дня надати на паперовому носії повідомлення згідно з додатком 2.
Повідомлення про нещасний випадок надається за місцем настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння), а у разі настання нещасного випадку внаслідок події (аварії, катастрофи тощо) під час руху транспортних засобів усіх видів – за місцем реєстрації підприємства (установи, організації) , територіальному органові Держпраці.
Відповідно до пункту 9 Порядку №337 розслідування (спеціальне розслідування) проводиться у разі настання нещасного випадку та/ або гострого професійного захворювання (отруєння), у тому числі про які своєчасно не повідомлено роботодавцю чи внаслідок яких втрата працездатності потерпілого настала не одразу.
Строк давності для розслідування нещасних випадків та/ або гострих професійних захворювань (отруєнь) на виробництві становить три роки з дня їх настання.
Згідно пункту 14 Порядку №337 Держпраці та/або її територіальним органом утворюється комісія із спеціального розслідування (далі – спеціальна комісія).
Спеціальна комісія утворюється протягом одного робочого дня після отримання від роботодавця письмового повідомлення про нещасний випадок або за інформацією, отриманою з інших джерел (органу досудового розслідування, звернень потерпілого або членів його сім`ї чи уповноваженої ними особи, первинних організацій і територіальних об`єднань профспілок).
Відповідно до пункту 15 Порядку №337 до складу спеціальної комісії входять:
- посадова особа Держпраці та/або її територіального органу (голова комісії);
- представник територіального органу Пенсійного фонду України;
- представник уповноваженого органу чи наглядової ради підприємства (у разі її утворення) або місцевої держадміністрації чи органу місцевого самоврядування у разі, коли зазначений орган відсутній;
- керівник (спеціаліст) служби охорони праці підприємства (установи, організації) або посадова особа, на яку роботодавцем покладено виконання функцій з охорони праці, а у разі її відсутності - представник роботодавця;
- представник первинної організації профспілки, членом якої є постраждалий (у разі її відсутності - уповноважена найманими працівниками особа з питань охорони праці);
- представник профспілкового органу вищого рівня або територіального профоб`єднання;
- представник місцевої держадміністрації або органу місцевого самоврядування у разі, коли нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) сталися з особами, які працюють на умовах цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, фізичними особами - підприємцями, особами, які провадять незалежну професійну діяльність, членами фермерського господарства;
- лікар з гігієни праці територіального органу Держпраці (у разі настання гострого професійного захворювання (отруєння);
- посадові особи органів Держпродспоживслужби, ДСНС, Держатомрегулювання (у разі потреби та за відповідним погодженням).
У разі настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) на території іншого підприємства (установи, організації) до складу спеціальної комісії включаються представники такого підприємства (установи, організації).
У разі потреби до складу комісії можуть включатися посадові особи Держпраці та/або її територіального органу за галузевим напрямом.
Південне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується згідно з Положенням про Південне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженого наказом Держпраці від 23.09.2022 №168.
Згідно пункту 4 цього Положення міжрегіональне управління серед іншого проводить:
- розслідування та веде облік аварій і нещасних випадків, які підлягають спеціальному розслідуванню, аналізує їх причини, готує пропозиції щодо запобігання таким аваріям і випадкам;
- розслідування обставин та причин виникнення гострих і хронічних професійних захворювань та отруєнь.
Пунктом 10 Порядку №337 спеціальному розслідуванню підлягають: нещасні випадки із смертельними наслідками; групові нещасні випадки; випадки смерті працівників під час виконання ними трудових (посадових) обов`язків; гострі професійні захворювання (отруєння), що призвели до тяжких чи смертельних наслідків; нещасні випадки, факт настання яких встановлено у судовому порядку, а підприємство (установа, організація), на якому вони сталися, ліквідовано без правонаступника; нещасні випадки, що спричинили тяжкі наслідки, у тому числі з можливою інвалідністю потерпілого; випадки зникнення працівника під час виконання трудових (посадових) обов`язків; нещасні випадки з особами, які працюють на умовах цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, фізичними особами - підприємцями, особами, які провадять незалежну професійну діяльність, членами фермерського господарства; нещасні випадки, що сталися з особами, фактично допущеними до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
Відповідно до пункту 6 Порядку №498 факт смерті медичного працівника з причин, пов`язаних з його інфікуванням COVID-19 під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження, встановлюється комісією (спеціальною комісією) з розслідування (спеціального розслідування), що проводиться відповідно до Порядку №337, та оформляється актом розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що стався (сталося/сталася), за встановленою формою.
Згідно пункту 33 Порядку №337 комісія (спеціальна комісія) зобов`язана скласти акти за формою Н-1 (тимчасові акти за формою Н-1 у разі їх складення) згідно з додатком 11 у кількості, визначеній рішенням комісії (спеціальної комісії); у разі настання групових нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) скласти акти за формою Н-1 на кожного потерпілого.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням встановлених обставин справи та положень чинного законодавства, саме на Південне міжрегіональне управління Держпраці покладається обов`язок щодо утворення комісії із спеціального розслідування гострого професійного захворювання (отруєння), що призвело до смертельного наслідку за фактом смерті ОСОБА_2 , а також щодо здійснення подальшого контролю за своєчасністю та об`єктивністю проведення такого розслідування, тому суд дійшов висновку про наявність бездіяльністю з боку територіального органу Держпраці щодо відмови в утворенні спеціальної комісії за даним фактом.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці фактично зводяться до того, що провадження в даній справі підлягає закриттю, оскільки фактичні обставини свідчать про те, що у заяві вхід. №Х-538/ОД-22 від 18.07.2022 ОСОБА_1 просив на той час Головне управління Держпраці в Одеській області вжити заходів для організації проведення саме роботодавцем розслідування по факту смерті потерпілої. Позивач вказав на протиправну бездіяльність роботодавця, посилаючись на його лист №982 від 08.11.2021, яким роботодавець повідомив про недоцільність проведення розслідування інфікування ОСОБА_2 коронавірусною хворобою через не пов`язаність інфікування з виконанням нею професійних обов`язків. У заяві позивач застосував норму статті 22 Закону України «Про охорону праці», яка, зокрема, містить положення про те, що у разі відмови роботодавця скласти акт про нещасний випадок чи незгоди потерпілого з його змістом питання вирішуються посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці, рішення якої є обов`язковим для роботодавця, і рішення посадової особи органу державного нагляду за охороною праці може бути оскаржене у судовому порядку.
Тобто, позивач звернувся із заявою до Головного управління, посилаючись на його законодавчі повноваження щодо вирішення питання про відмову роботодавця скласти акт про нещасний випадок, і просивши вжити заходів для організації проведення роботодавцем розслідування по факту смерті ОСОБА_2 ..
У відповідь Головне управління листом від 25.07.2022 №ОД/2/194-ЗВ-22 залишило за позивачем право на звернення до суду для остаточного вирішення питання по суті. Якщо ж ОСОБА_1 вважав відповідну позицію Головного управління бездіяльністю, він мав право на її оскарження, проте, предмет звернення позивача до Головного управління у заяві становив вжиття заходів для організації проведення саме роботодавцем розслідування нещасного випадку, що стався з потерпілою, проте аж ніяк не проведення Головним управлінням Держпраці в Одеській області розслідування нещасного випадку, як про це зазначено в позові.
Враховуючи зазначене, вбачається, що правомірний предмет спору відсутній, адже позивачем фактично здійснена підміна дії, яка лягла у підставу для спору, а саме дію, яку позивач фактично просив здійснити Головним управлінням у зверненні – вжити заходів для організації проведення роботодавцем розслідування по факту смерті потерпілої, дією, по якій просить визнати бездіяльність - у зв`язку із відмовою в проведенні Головним управлінням спецрозслідування по факту смерті потерпілої, за проведенням якого органом Держпраці позивач і не звертався.
Однак колегія суддів не приймає до уваги дані твердження апеляційної скарги, та зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
У постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №456/647/18; від 13.05.2020 у справі №686/20582/19; від 09.09.2020 у справі №750/1658/20 зазначено, що закриття провадження у справі через відсутність предмета спору можливе лише за умови, якщо предмет спору відсутній під час пред`явлення позову.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №13/51-04 прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові по справі №13/51-04, Верховний Суд відступив від висновку, сформульованого у згаданих вище постановах, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
Відповідно до матеріалів справи позивач не відмовився від заявлених позовних вимог. Наявність спору між сторонами існувала на час подання позову до суду, так і на час розгляду справи. Також сторони не дійшли згоди щодо вирішення спору в позасудовому порядку.
Так, у заяві №Х-538/ОД-22 від 18.07.2022 ОСОБА_1 просив на той час Головне управління Держпраці в Одеській області вжити заходів для організації проведення саме роботодавцем розслідування по факту смерті потерпілої. Позивач вказав на протиправну бездіяльність роботодавця, посилаючись на його лист №982 від 08.11.2021, яким роботодавець повідомив про недоцільність проведення розслідування інфікування ОСОБА_2 коронавірусною хворобою через не пов`язаність інфікування з виконанням нею професійних обов`язків.
У відповідь листом від 25.07.2022 № О/Д/2/194-3В-22 Головне управління Держпраці в Одеській області, правонаступником якого є відповідач, територіальний орган Держпраці відмовив у проведенні розслідування на тій підставі, що розслідування смерті медичних працівників, внаслідок інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, не належить до його обов`язків, а проводиться відповідно до приписів пунктів пунктами 1411 та 1412 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337 тобто керівником медичного закладу, у якому працював медичний працівник.
Апеляційний суд погоджується із твердженням прдставника ОСОБА_1 про те, що відповідач відмовився проводити розслідування факту смерті дружини ОСОБА_1 – медичного працівника ОСОБА_2 , яка померла внаслідок інфікування гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження. 
Отже, в позасудовому порядку спір не вдалося вирішити, що й стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду, та зазначене не свідчить про відсутність предмета спору.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, в тому числі щодо відмови закрити провадження у справі, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, в інтересах якого діє Болгарчук Інна Ігорівна залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 27 травня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда