Номер провадження: 22-ц/813/4008/26 
Справа № 494/1300/24
Головуючий у першій інстанції Рябчун А. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання 1/2 частини житлового будинку особистою приватною власністю, -
В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 07 червня 2014 року до 21 жовтня 2022 року. Від шлюбу у них народився син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини - ОСОБА_1 , сплачує аліменти відповідно до рішення суду.
Позивач зазначає, що у період перебування у шлюбі подружжям було придбано:
1)1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
2)автомобіль марки Mazda, модель 626, типу седан, легковий, зареєстрований за ОСОБА_1 01.02.2020 року.
Після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної частки житлового будинку та автомобілю.
Позивачка вважає, що суд може збільшити її частку в 1/2 частці спільного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки разом з нею проживає син. Відповідач з жовтня 2020 року не проживає в Україні. Всі витрати на утримання будинку, сплату комунальних платежів, поточні ремонти, несе лише вона. ОСОБА_1 не допомагає ні фінансово, ні фізично з утриманням будинку та прибудинкової території.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просить суд:
1. Визнати за нею, ОСОБА_3 , право власності на 2/3 від 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 від 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
3. Визнати за нею, ОСОБА_3 , право власності на 1/2 частину автомобілю марки Mazda, модель 626, 1992 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
4. Визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину автомобілю марки Mazda, модель 626, 1992 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
У червні 2025 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання 1/2 частини житлового будинку особистою приватною власністю.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірна 1/2 частина житлового будинку є його особистою приватною власністю, вона не придбавалася за спільні кошти подружжя, натомість придбано було за кошти його матері, про що свідчить договір позики
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просить суд:
- визнати 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , придбану ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2020 року, посвідченим Мухаїр В.Т ., приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрованим в реєстрі за № 445, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 15 липня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 – адвоката Войтович Ю. В. про відмову від позову в частині позовних вимог про поділ автомобіля марки Mazda, модель 626, 1992 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 та закриття провадження у справі у цій частині - задоволено.
Прийнято відмову представника ОСОБА_3 – адвоката Войтович Ю. В. від позову в частині позовних вимог про поділ автомобіля марки Mazda, модель 626, 1992 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання 1/2 частини житлового будинку особистою приватною власністю в частині позовних вимог ОСОБА_3 про поділ автомобіля марки Mazda, модель 626, 1992 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 - закрито на підставі пункту 4 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 11 вересня 2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя з відступленням від рівності часток – задоволено частково.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання 1/2 частини житлового будинку особистою приватною власністю – відмовлено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Тобто рішення суду переглядається в частині вирішених судом вимог за основним позовом про поділ спільного майна подружжя - 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на рівні ідеальні частки за кожним з подружжя та в частині вимог за зустрічним позовом про визнання права на 1/2 частини житлового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення не оскаржено і в апеляційному порядку не переглядається..
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 28.04.2026 року на 14-30 год. учасники справи не з`явилися. 
Від представника позивача ОСОБА_3 адвоката Войтович Ю.В. надійшло клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності в судовому засіданні.
Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шевчука В.М. напередодні судового засідання надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю адвоката і неможливістю участі у розгляді справи, як безпосередньо в судовому засіданні, так і за допомогою відеоконференцзв`язку. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Проаналізувавши подане клопотання про відкладення, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного клопотання, з огляду на те, що явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не сама по собі відсутність у судовому засіданні представників сторін, а саме неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їхньою відсутністю. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог.
Такий висновок районного суду відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законі.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що: 
- відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 07.06.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Березівському району Березівського міжнаройонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 60 ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_3 /том 1, а. с.73/;
- відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 25 березня 2016 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Березівському району Березівського міжнаройонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 74, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 /том 1, а. с. 12/; 
- автомобіль марки Mazda, модель 626, типу седан, легковий, зареєстрований за ОСОБА_1 01.02.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 / НОМЕР_6 , а. с. 15/; 
- відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 04.09.2020 року між ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_8 , та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Мухаір В. Т., зареєстрованого в реєстрі № 445, ОСОБА_1 набув право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 /том 1, а. с. 13/; 
- право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.09.2020 року /том 1, а. с. 14/; 
- заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 19.09.2022 року у справі № 494/757/25 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано /том1, а. с. 10-11/; 
- відповідно до Додаткової угоди № 318 від 07.09.2020 року, укладеного між Березівською міською радою та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , договір оренди земельної ділякнки від 27.04.2020 року № 535 припинено /том 1, а. с. 215/; 
У висновку експерта № 2-1190.24 від 23.04.2025 року, складеного судовим експертом Кріві К. В., зазначено:
Відповідь з першого питання:
Загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 станом на момент проведення обстеження складає 50,70 кв. м., житлова 43,6 кв. м.
Схематично об?ємно-планувальне рішення житлового будинку літ. «А» загальною площею 50,70 кв. м, житловою 43,6 кв. м., по АДРЕСА_1 ;
Відповідь з другого питання:
Керуючись вимогами нормативно-правових актів у галузі будівництва, враховуючи наступне:
- те, що об?єктом виділу є один житловий будинок, який розділити на два окремі самостійні цілісні об?єкти нерухомого майна технічно неможливо, оскільки житловий будинок пов?язаний однією конструктивною системою;
- відсутність технічної можливості забезпеченнях повного складу приміщень житлового будинку мінімальними нормативними площами та інженерними комунікаціями, передбаченими державними будівельними нормами, після виділу 1/4 частки, а саме: створення щонайменше двох ізольованих відокремлених частин житлового будинку з повним складом приміщень, що мають окремі виходи на вулицю, приймаючи до уваги при цьому фактичне об?ємно-планувальне рішення житлового будинку, на який визнано право власності;
- те, що площа 1/4 частини, яка складає 12,6 кв. м. від загальної площі будинку, є недостатньою для організації необхідного складу приміщень мінімальними нормативними площами (житлова кімната, коридор, санвузол, кухня), виходячи з об?ємно-планувального рішення досліджуваного житлового будинку, експерт прийшов до висновку про те, що технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділення в натурі1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 без урахування земельної ділянки кадастровий номер 5121280800:03:001:0164, власником якої є Березівська міська рада Одеської області, відсутня /том 2, а. с. 73-119/.
Колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що спірна частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у своєї тітки ОСОБА_8 , яку представляв за довіреністю батько відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_7 та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_1 04.09.2020 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (з 07.06.2014 року по 21.10.2022 року), та є спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
Відповідач ОСОБА_1 зазначав, що 1/2 частину спірного жилого будинку було придбано ним за грошові кошти взяті ним особисто у борг у його матері, що підтверджує відповідна розписка з надрукованим текстом, яка підписана ОСОБА_1 , що міститься в матеріалах справи, з якої вбачається, що ОСОБА_1 були позичені кошти у розмірі 4 000 доларів США у ОСОБА_9 на строк до 02.09.2024 року, а тому такий автомобіль не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а в разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Зі змісту договору позики укладеного у простій письмовій формі 02.09.2020 року ОСОБА_9 передала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 4 000 доларів США на придбання 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Сума позики отримана позичальником до моменту підписання даного договору в повному обсязі.
Згідно з розпискою про позику від 02.09.2020 року з надрукованим текстом, яка підписана ОСОБА_1 , вбачається, що відповідач за основним позовом (він же позивач за зустрічним позовом) отримав на придбання у ОСОБА_10 (тітка ОСОБА_1 ) 1/2 частини спірного жилого будинку від ОСОБА_9 (матері ОСОБА_1 ) 4 000 доларів США.
Зі змісту нотаріально посвідченого договору вбачається, що вартість придбаної 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 становить 17 200 грн. що на той час становило 621 долар США (виходячи з офіційного курсу НБУ на 04.09.2020 року 1 долар = 27,69 грн.).
Відповідно до п. 9 договору купівлі-продажу від 04.09.2020 року цей договір укладається за згодою ОСОБА_6 (на даний час – ОСОБА_3 ), дружини покупця викладеною у заяві, справжність підпису на якій засвідчена ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Березівського нотаріального округу Одеської області 04.09.2020 року за реєстровим № 444.
Зі змісту протоколу судового засідання Березівського районного суду Одеської області від 01.07.2025 року ОСОБА_7 (батько відповідача ОСОБА_1 ) допитаний в якості свідка з приведенням до присяги та попередженням про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправидих показань сказав, що він разом з своєю рідною сестрою ОСОБА_8 отримали у спадщину після смерті батьків житловий будинок АДРЕСА_1 по 1/2 частки за кожним. Після того, як у 2014 році його син одружився з ОСОБА_12 , він пустив їх жити до хати. ОСОБА_13 наполягала на оформленні документів на будинок на них, але знаючи свою колишню невістку він оформив частку його сестри (1/2) на сина, так як побоювався щоб той не залишився без нічого. Гроші сестрі за її 1/2 частину будинку сплачував він з дружиною. Під час посвідчення договору купівлі-продажу частки у будинку у нотаріуса була присутня також і ОСОБА_13 . Ця ідея з переоформленням частки належана ОСОБА_14 .
Також в судовому засіданні 01.07.2025 року судом була допитана в якості свідка і мати ОСОБА_1 . ОСОБА_9 , яка фактично підтвердила показання свого чоловіка ОСОБА_7 теж допитаного в цьому судовомоу засіданні в якості свідка. Крім того, свідок пояснила, що її чоловік ОСОБА_1 пояснюючи його бажання оформити частку у будинку на сина, говорив їй, що ОСОБА_13 зробила у хаті якийсь ремонт. Гроші на переоформлення частки з сестри чоловіка на сина надавала вона і ці кошти вона накопичувала на операцію. Син ОСОБА_1 жив з ОСОБА_12 у шлюбі з 2014 року і вони витрачали спільні кошти.
До Одеського апеляційного суду представником ОСОБА_15 адвокатом Шевчуком В.М. подано заяву про допит в апеляційному суді батьків відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з посиланням на те, що районний суду викладає у рішенні недостовірний зміст їхніх показань, як свідків, які допитані судом у судовому засіданні.
Колегія суддів звертає увагу, що в оскарженому рішенні суду відображено пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які узгоджуються з сутністю їхніх пояснень в якості свідків відображених у протоколі судового засідання Березівського районного суду Одеської області від 01.07.2025 року.
Будь-які відомості про подання відповідачем ОСОБА_1 або його представником адвокатом Шевчуком В.М. зауважень щодо технічного запису судового засідання 01.07.2025 року відносно показань свідків або щодо протоколу судового засідання від цієї дати з приводу недостовірної або неповної фіксації показань свідків, розгляд таких зауважень судом першої інстанції та задоволення відповідних зауважень на технічний запис та протокол судового засідання від 0.07.2025 року.
Враховуючи наведене, повторний допит в апеляційному суді за заявленим представником ОСОБА_1 адвокатом Шевчуком В.М. клопотанням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з тих самих питань, з яких їх вже допитав раойнний суд є недоцільним, а саме заявлене клопотання - необґрунтоване.
Також колегія суддів враховує наступне. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі № 215/1191/17 зауважив, що використання таким чином договору позики/розписки (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.
Тому посиланя скаржника на заяви свідків, а саме батьків відповідача відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не впливає на правовий режим спільного сумісного майна подружжя.
Виходячи із встановлених у справі обставин в тому числі і з показань свідка ОСОБА_9 вбачається, що під час шлюбу її сина з ОСОБА_12 вони витрачали спільні кошти. Її чоловік ОСОБА_7 казав їй, що ОСОБА_13 зробила в хаті ремонт і поставила питання про переоформлення частки у праві власності і він вирішив оформити на сина частку його сестри для якої вона і передала власні накопичені кошти, а з сином уклала договір позики і відібрала від нього розписку. 
Тобто 1/2 частина жилого будинку АДРЕСА_1 придбана в інтересах сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_16 .
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Верховний Суд (зокрема, Велика Палата) неодноразово наголошував: інститут шлюбу передбачає тісний взаємозв`язок між подружжям. Тому майно та майнові права (включаючи гонорари за контрактом чи виграші), набуті одним із подружжя в результаті правочину, спрямованого на забезпечення потреб сім`ї, належать обом.
Колегія суддів звертає окрему увагу, що у справі, яка переглядається презумпція спільної сумісної власності на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 не спростована.
При цьому придбання даної частки за договором купівлі-продажу дійсно здійснювалось в інтересах сім`ї.
Проте за матеріалами справи неможливо однозначно та достовірно ототожнити, що придбання частки у жилому будинку було здійснено саме за ті самі грошові кошти, які за договором позики були передані ОСОБА_9 її сину ОСОБА_1 , оскільки вартість 1/2 частки жилого будинку у нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу (17 200 грн. = 620 доларів) не співпадає з розміром коштів отриманх за договором позики, укладеного між ОСОБА_1 з його матір`ю ОСОБА_9 у простій письмовій формі, а також передача коштів ОСОБА_1 відбулась не безпосередньо у день укладення договору купівлі-продажу, а за 2 дні до його укладення і позивач заперечує про свою обізнаність на час надання нею згоди на придбання її чоловіком частки житлового будинку про те, що її чоловік позичав для цього грошові кошти у своїх батьків і що саме ними він розраховувався за придбану частку житлового будинку.
Свідок ОСОБА_9 будучи дпитаною в суді першої інстанції в якості свідка 01.07.2025 року допустила, що її колишня невістка ОСОБА_13 могла не знати про позичання нею синові коштів, якщо той про це ОСОБА_14 не казав, про що відображено у протоколі судового засідання (т.2 а. с. 222)..
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком до якого дійшов суд першої інстанції, що доводи сторони відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом про те, що 1/2 частина жилого будинку АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти відповідача, позичені ним у його матері належним чином не підтверджені, оскільки факт передачі коштів родичів одного з членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь конкретному з подружжя, отже презумпція спільності права власності сторін спору на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем у даній справі не спростована.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. 
Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Оскільки 1/2 частина жилого будинку АДРЕСА_1 , що була придбана у період шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, то суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про поділ данного майна між подружжям у рівних частках і, як слідство, правильно відмовив у вимогах за зустрічним позовом про визнання 1/2 частини даного житлового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права щодо суті спору, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення діючого законодавства, незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів та застосування вимог Закону.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 29.04.2026 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова