Справа № 753/22015/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

29 травня 2026 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:
головуючого – Собослоя Г.Г.,
суддів: Кожух О.А., Джуга С.Д.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2025 року, повний текст якого складено 16.05.2025, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (надалі – ТОВ «Юніт Капітал») звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 27 серпня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та відповідачкою в електронній формі, із застосуванням електронного підпису (одноразового персонального ідентифікатора MNV2H85D), було укладено Кредитний договір № 916690625. На виконання умов договору первісний кредитор перерахував грошові кошти в сумі 17 000,00 грн на банківську картку Відповідачки № НОМЕР_1 , чим повністю виконав свої зобов`язання. Надалі право грошової вимоги до Відповідача за вказаним кредитним договором перейшло до Позивача внаслідок послідовного укладення договорів факторингу. Зокрема, 16 листопада 2021 року на підставі Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (дію якого було продовжено додатковими угодами до 31.12.2024) та Реєстру прав вимоги № 160 первісний кредитор відступив вказане право ТОВ «Таліон Плюс». Надалі, за Договором факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 та згідно з Витягом з реєстру прав вимоги № 9 від 30.05.2023, право вимоги перейшло від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». Зрештою, 30 вересня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено Договір факторингу № 3009/24, відповідно до умов якого та на підставі АКТУ прийому-передачі Реєстру Боржників право вимоги до Відповідача набув Позивач. У зв`язку з неналежним виконанням Відповідачкою своїх зобов`язань, Позивач просив стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість станом на дату подання позову в розмірі 28 147,80 грн (з яких: 16 092,20 грн — заборгованість за тілом кредиту, 12 055,60 грн — заборгованість за відсотками), а також понесені судові витрати у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на позовну заяву відповідачка просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечення мотивовані тим, що Кредитний договір із Відповідачем було укладено у 2021 році, тоді як перший договір факторингу, на який посилається Позивач, укладений значно раніше — 28.11.2018 року. На думку Відповідача, майбутні вимоги за зобов`язаннями, які ще не існували на момент укладення договору факторингу, не могли бути предметом відступлення. Крім того, Відповідач зазначає, що Позивачем не надано належних доказів оплати за договорами факторингу, а долучені до матеріалів справи односторонньо завірені витяги з реєстрів боржників (замість повних текстів реєстрів) не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту правомірності переходу права вимоги до кінцевого кредитора.
У відповіді на відзив представник позивача додатково пояснив, що Договір факторингу від 2018 року за своєю правовою природою є рамковою угодою тривалої дії, виконання якої здійснювалося протягом усього строку її чинності (до 31.12.2024). Безпосереднє відступлення права вимоги щодо Відповідача відбулося 16.11.2021 року шляхом підписання конкретного Реєстру № 160, тобто вже після виникнення кредитного зобов`язання. Надання суду саме витягів із реєстрів зумовлене наявністю в повних реєстрах конфіденційної інформації про інших боржників, що не стосується предмета даного спору. Також Позивач наголосив на факті визнання боргу з боку самого Відповідача. Зауважує, що  ОСОБА_1 не скористалася своїм законним правом на відмову від договору протягом 14 днів після його укладення, натомість усвідомлювала існування зобов`язання та виконувала його умови, здійснивши протягом вересня-жовтня 2021 року шість часткових платежів на загальну суму 5 280,00 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку та доданим розрахунком заборгованості.
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за Кредитним договором № 916690625 від 27.08.2021 року у розмірі 28147,80 грн., судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку та просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал» відмовити. 
Апелянт наголошує, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту переходу права грошової вимоги за Кредитним договором № 916690625 від 27.08.2021 від первісного кредитора до кінцевого набувача через ланцюг договорів факторингу. Скаржник підкреслює, що перший Договір факторингу № 28/1118-01 був укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» ще 28.11.2018 року, тобто значно раніше, ніж виникли самі кредитні зобов`язання Відповідача.
Посилаючись на сталу практику Верховного Суду (зокрема, у справах № 905/306/17, № 753/20537/18, № 914/868/17), апелянт зазначає, що чинне законодавство дозволяє відступлення майбутніх вимог лише за умови їхньої визначеності та належної індивідуалізації. Оскільки на момент укладення першого договору факторингу у 2018 році боргові зобов`язання за Кредитним договором від 2021 року ще не існували і не були визначені, вони не могли бути предметом відступлення, що свідчить про неукладеність правочину в цій частині. Крім того, фінансова компанія не надала обов`язкових доказів оплати за договорами факторингу на кожному етапі передачі права вимоги та долучила лише односторонні витяги замість повних реєстрів боржників.
Також апелянтка вказує на недоведеність умов кредитування щодо розміру процентів та неустойки. Скаржник зазначає, що додані до позову примірники Кредитного договору та Правил є електронними формами, зміст яких повністю залежить від волевиявлення фінансової установи. Доказів того, що саме ці редакції документів із зазначеними розмірами нарахувань були розміщені на сайті кредитора на момент підписання заявки, Позивач не надав. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 та статус споживача як слабшої сторони, ОСОБА_1 наголошує, що через відсутність погоджених умов про ціну договору в самій заявці та надсилання тексту договору вже після перерахування коштів, умови про проценти й пеню не можна вважати письмово узгодженими. Також апелянт зауважує, що нереалізація права на відмову від кредиту протягом 14 днів не підтверджує дійсність умов договору, а доданий розрахунок заборгованості є суб`єктивним доказом зацікавленої сторони, а не первинним бухгалтерським документом, відтак позовні вимоги є недоведеними.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу Відповідача — без задоволення. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що заперечення апелянтки щодо неукладеності кредитного договору та неправомірності ланцюга факторингу є безпідставними. При цьому Позивач переважно посилається на доводи, які вже були детально викладені ним у позовній заяві та відповіді на відзив.
Крім того, Позивачем додатково надіслані письмові пояснення, у яких ТОВ «Юніт Капітал» зазначає, що на момент розгляду цієї справи апеляційним судом окремі питання, викладені в оспорюваному рішенні суду першої інстанції, стали предметом дослідження суду вищої інстанції.
Зокрема, компанія звертає увагу суду на те, що постановою Верховного Суду від 07.01.2026 року у справі № 727/2790/25 в аналогічній правовій суперечці щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», було узагальнено судову практику та сформовано чіткий висновок щодо правомірності переходу права вимоги на підставі саме Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, укладеного між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс».
Керуючись актуальною практикою Верховного Суду, ТОВ «Юніт Капітал» наголошує, що оскільки вказана рамкова угода факторингу та ланцюг наступних відступлень не визнані судом недійсними, діє презумпція правомірності правочину. До моменту її спростування всі права, набуті сторонами за цими договорами, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають безумовному виконанню Відповідачем.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову у цій справі менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не належить до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд даної справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 27.08.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі кредитний договір № 916690625, який підписано електронним цифровим підписом, за допомогою одноразового ідентифікатора MNV2H85D, за умовами якого остання отримала кредиту в розмірі 17 000 грн.
28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) уклали договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року. В подальшому сторони погодили продовжити строк дії Договору рядом Додаткових угод до 31.12.2024.
16.11.2021 відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №160 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (з урахуванням додаткових угод до нього), до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 27 520,20 грн. 
05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04 серпня 2021 року.
В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод: №2 від 03.08.2021 та №3 від 30.12.2022 - якими продовжено строк дії Договору факторингу до 30.12.2024 включно.
30.09.2024 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та Позивач уклали Договір факторингу № 3009/24 відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором.
Таким чином, ТОВ «Юніт Капітал» вважає, що набуло права грошової вимоги до відповідача, як боржника, за кредитним договором у розмірі 28 147,80 грн., з яких: 16 092,20 грн. заборгованість по тілу кредиту; 12 055,60 грн. заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом.
З таким висновком погодився і суд першої інстанції. Втім, колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628, частини першої статті 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), погоджені ними. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За загальним правилом статей 509, 510, пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особи внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Оцінюючи обсяг переданих прав та доводи апеляційної скарги Відповідача, апеляційний суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160).
Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору. Якщо особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній уповноважений на таке відступлення суб`єкт, і заміна кредитора у зобов`язанні за загальним правилом не відбувається.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України, за договором факторингу клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Як встановлено судом між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_1  був укладений 27.08.2021 року Кредитний договір № 916690625.
Натомість Договір факторингу № 28/1118-01, за яким первісний кредитор нібито відступив право вимоги до Відповідача на користь ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28 листопада 2018 року — тобто майже за три роки до виникнення самого кредитного зобов`язання Відповідача.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що предмет договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року на момент його укладення не міг включати в себе право вимоги за неіснуючим на той час кредитним договором від 27.08.2021 року. На момент підписання договору факторингу у 2018 році боргове зобов`язання відповідача перед ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не існувало ані юридично, ані фактично, відтак у первісного кредитора не виникло права вимоги, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс».
Між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору факторингу 28 листопада 2018 року не були і не могли бути погоджені його істотні умови в частині обсягу та індивідуалізації вимог щодо  ОСОБА_1 . Кредитний договір від 27.08.2021 року не містить жодних посилань на вказану рамкову угоду факторингу, а автоматичного переходу прав за неіснуючими зобов`язаннями закон не передбачає. На момент укладення спірного договору факторингу фактор не був кредитором, а боржник ще не існував як сторона зобов`язання, між учасниками спірних правовідносин був відсутній будь-який правовий зв`язок.
Неможливість первісного відступлення права вимоги за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року повністю виключає і правомірність усіх наступних етапів її передачі за ланцюгом фінансових компаній, зокрема: до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» згідно з Реєстром прав вимог № 9 від 30.05.2023 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року та до ТОВ «Юніт Капітал» згідно з Договором факторингу № 3009/24 від 30.09.2024 року.
Оскільки первісний фактор (ТОВ «Таліон Плюс») не набув законного права вимоги до Відповідача, він, керуючись принципом nemo plus iuris, не міг передати це право наступним набувачам. Відступлення права вимоги в такому випадку не має розпорядчого ефекту для нових кредиторів у відносинах із боржником.
Додатково колегія суддів зауважує, що Позивачем не надано доказів підтвердження оплати ТОВ «Таліон Плюс» на користь ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ціни продажу за договором факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01, тобто суми грошових коштів, що сплачуються фактором клієнту за відступлення права вимоги, яка мала бути погоджена в реєстрі прав вимог чи додатковій угоді.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що створення умов, за яких позичальник буде обмежений у захисті своїх прав за формальної наявності низки договорів факторингу щодо неіснуючих на момент їх укладення зобов`язань, прямо суперечить фундаментальному принципу правової визначеності.
Щодо заперечень Позивача та його посилань на висновки Верховного Суду, викладені у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25, колегія суддів відхиляє їх та вважає неспроможними. Правовий висновок у зазначеній справі щодо можливості відступлення «майбутньої вимоги» передбачає, що на день передачі права саме зобов`язання (кредитний договір) уже має існувати, а сама майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації та піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж у момент її виникнення. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта.
Позивач помилково трактує вказаний прецедент як такий, що дозволяє безмежне відступлення прав за правочинами, які взагалі не існували і не могли бути передбачені на момент укладення договору факторингу. Це прямо суперечить принципу правової визначеності та самому змісту постанови від 07.01.2026 року, оскільки у справі, що розглядається, вимога не була і не могла бути індивідуалізована у 2018 році.
Крім того, оцінюючи відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України межі застосування висновків колегій чи палат Касаційного суду, апеляційний суд керується фундаментальними правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, які мають вищу юридичну силу щодо висновків окремих палат чи колегій.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 сформовано сталу правову позицію, згідно з якою за змістом статей 512, 514 ЦК України, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особи укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (зокрема, якщо права вимоги не існує взагалі у зв`язку з неіснуванням самого зобов`язання), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. За завальних правилом у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Аналогічний висновок щодо природи заміни сторін у зобов`язанні викладено в іншій системній постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, де зазначено, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Поєднання вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду вказує на те, що правовідношення (кредитний договір), з якого виникає право вимоги, є первинним і визначальним. Для того щоб відбувся хоча б потенційний перехід «майбутньої вимоги», особа, яка її відступає, повинна мати статус кредитора в межах існуючого або чітко ідентифікованого на момент відступлення зобов`язання. Таким чином, імперативні висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/12525/20 та № 906/1174/18 повністю нівелюють заперечення Позивача.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту законного переходу до нього права грошової вимоги за Кредитним договором від 27.08.2021 року, він є неналежним кредитором у вказаних правовідносинах.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено правомірність заявлених вимог й не доведено факт переходу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 916690625 від 27.08.2021.
На вказане вище, суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованості за кредитним договором. Таким чином, ключові доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження та враховуються колегією суддів.
З огляду на встановлену відсутність правомірних підстав факторингу щодо Відповідача, інші доводи апеляційної скарги та заперечень на неї не підлягають подальшій оцінці, оскільки не спростовують висновку суду про відсутність у Позивача права вимоги та не мають юридичного значення для вирішення даного спору по суті.
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, слід стягнути із ТОВ «Юніт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2025 року - скасувати.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 916690625 від 27.08.2021 - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 3 633,60 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 29 травня 2026 року.
Головуючий:
Судді: