Справа № 420/12998/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 06 травня 2026 року надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби за підпунктом “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом своєї сім`ї другого ступеню спорідненості – рідною бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного стороннього догляду;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби за підпунктом “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом своєї сім`ї другого ступеню спорідненості - рідною бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного стороннього догляду. 
Адміністративний позов обґрунтовано наступним
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та у квітні 2026 року звернувся з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу чотирнадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю бабою – ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду.
На підтвердження наявності підстав для звільнення позивач подав документи, які, на його думку, свідчать про встановлення бабі інвалідності ІІ групи та потреби у постійному догляді, а також про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд. Зокрема, позивач вказує, що чоловік ОСОБА_2 також потребує постійного догляду за медичними висновками, а її син постійно проживає за межами України, є громадянином Держави Ізраїль та фактично не має можливості здійснювати догляд.
Незважаючи на подані документи, військова частина відмовила у задоволенні рапорту, мотивуючи це тим, що не підтверджено інвалідність чоловіка ОСОБА_2 , а також наявністю у неї сина, щодо якого відсутні докази неможливості здійснення ним догляду.
Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки відповідач формально оцінив надані документи та не врахував фактичні обставини справи. На думку позивача, сам факт наявності сина не свідчить про його реальну можливість здійснювати постійний догляд, оскільки останній постійно проживає за кордоном. Також позивач наголошує, що закон вимагає враховувати фактичну можливість інших членів сім`ї забезпечувати догляд, а не лише їх формальну наявність.
У зв`язку з цим позивач просить суд визнати відмову відповідача протиправною та зобов`язати останнього повторно розглянути його рапорт про звільнення з військової служби з урахуванням вимог законодавства та всіх наданих доказів. 
Процесуальні дії
Ухвалою суду від 11 травня 2026 року позов залишено без руху.
Заявою від 19.05.2026 року позивач усунув недоліки.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті. 
Відповідач відзив на позов до суду не подав. 
Станом на 26 червня 2026 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило. 
Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача та відповідача, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, суд встановив наступні факти та обставини. 
Обставини справи встановлені судом
ОСОБА_1 (далі – позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є військовослужбовцем та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (далі – військова частина або відповідач). 
У квітні 2026 року позивач подав рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, у зв`язку із наявністю підстав, що передбачені абзацом 14 пункту 3 частини 12 статті ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи. 
Підставою для подання рапорту, на думку позивача, є те, що у нього наявні обставини для звільнення з військової служби, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю рідною бабою – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати такий догляд. 
До рапорту на звільнення з військової служби, також долучено копію Витягу із рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за №128/25/2492/В від 26 вересня 2025 року, КНП "Міської клінічної лікарні №10" Одеської міської ради, відповідно до якого ОСОБА_2 18 березня 2025 року встановлено II групу інвалідності та визначено потребу у здійсненні постійного стороннього догляду, що є однією зі обов`язкових складових та обов`язкових умов щодо звільнення військовослужбовців з військової служби. 
Також до рапорту долучено документи відповідно до яких встановлено, що відповідно до довідки лікарсько-консультативної комісії за №176 від 10 лютого 2026 року КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3" Одеської міської ради, та висновок вказаного медичного закладу за №141 від 10 лютого 2026 року за Формою первинної облікової документації №080-4/о відповідно до яких ОСОБА_3 (діду та члену сім`ї І ступеня споріднення), - чоловіку ОСОБА_2 визначено потребу у постійному догляді. 
Крім того, до рапорту долучено акт обстеження сімейного стану ОСОБА_1 , за місцем проживання (реєстрації) від 14 квітня 2026 року складеного ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до якого встановлено, що станом на квітень місяць поточного року до складу сім`ї II ступеня споріднення входить він – онук ОСОБА_2 . Також відповідно до вказаного акту обстеження сімейного стану встановлено, що до складу сім`ї І ступеня споріднення ОСОБА_2 входить її чоловік ОСОБА_3 , 1938 року народження якому відповідно до наявних медичних документів також визначено потребу у постійному догляді. 
До складу сім`ї І ступеня споріднення також входить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - син ОСОБА_2 , що також підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07 серпня 1973 року, який станом на квітень місяць поточного року постійно проживає в Державі Ізраїль та має її громадянство, що підтверджується належним чином завіреною копією інформації Міністерства Внутрішніх Справ держави Ізраїль.
Крім того, було долучено документи, що підтверджують родинні зв`язки позивача зі своїми бабою та дідом, а також документи відносно його батька, а саме свідоцтво про народження та свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
02 квітня 2026 року представником позивача було направлено адвокатський запит до командування військової частини НОМЕР_1 через Генеральний штаб Збройних сил України, щодо надання інформації, стосовно військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
01 травня 2026 року військовою частиною НОМЕР_1 було надано відповідь на адвокатський запит відповідно до якого, рапорт ОСОБА_1 , щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», задоволенню не підлягає у зв`язку із фактами виявленими під час розгляду та опрацювання доданого пакету документів. 
В обґрунтування вищенаведеної відмови відповідач посилався на наступне. Мотивуючи свою відмову у звільненні ОСОБА_1 відповідач зазначив, що з долучених до рапорту документів встановлено, що відповідно до довідки лікарсько консультативної комісії за №176 від 10 лютого 2026 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Одеської міської ради, та висновку вказаного медичного закладу за №141 від 10 лютого 2026 року за Формою первинної облікової документації №080-4/о відповідно до яких ОСОБА_3 (діду та члену сім`ї І ступеня споріднення), - чоловіку ОСОБА_2 визначено потребу у постійному догляді, однак відсутні будь-які відомості щодо наявності у ОСОБА_3 встановленої групи інвалідності. Крім того відповідач в мотивування рішення вказав, що до складу сім`ї І ступеня споріднення також входить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - син ОСОБА_2 , що також підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07 серпня 1973 року. Оскільки, жодного документу щодо наявності у ОСОБА_4 встановленої групи інвалідності та потребу у здійсненні відносно останнього стороннього догляду. Таким чином, відповідно до акту обстеження сімейного стану ОСОБА_1 за місцем проживання (реєстрації) складений ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що до складу сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_2 входить її рідний син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . 
Позивач вважаючи відмову відповідача у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби за наявності законних на це підстав протиправною, звернувся до суду з цим позовом.
Джерела права та висновки суду 
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1-4 статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі-Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Судом встановлено, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 за призовом під час мобілізації.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, відносини, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі-Положення №1153).
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення № 1153 передбачено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі-Інструкція №170).
Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення № 1153 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану визначені у пункті 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Зокрема, абзацом 13 вказаного пункту передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Пунктом 233 Положення №1153 визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Отже, звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка розподіляється на такі етапи: подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів, безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорта про звільнення; прийняття наказу щодо звільнення зі служби.
При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.
За змістом позовних вимог, позивач звернувся до відповідача із рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу».
Так, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (в редакції Закону України від 11.04.2024 № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», яка була чинна на момент звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби) визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Абзацом 14 підпунктом 3 частини 12 цієї ж статті передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Системний аналіз наведених вище правових норм є підставою для висновку, що військовослужбовці які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану, за наявністю таких умов: 
- необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення; 
- наявність у осіб, які потребують догляду, I чи II групи інвалідності; 
- відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 у справі №380/16966/24.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач призваний на військову службу по мобілізації та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
ОСОБА_1 , подав рапорт про звільнення зі служби, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за бабою ( ОСОБА_2 – інвалідом ІІ групи, що підтверджується наданими доказами та дідом ( ОСОБА_3 , якому необхідний постійний догляд), що відповідно потребують постійного стороннього догляду за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я – за членами сім`ї другого ступеня споріднення та відсутності інших членів сім`ї.
Як вбачається з відмови у задоволенні рапорту про звільнення ОСОБА_1 , є зокрема та обставина, що чоловік ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , не є особою з інвалідністю. 
Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_3 , 1938.р.н. є особою похилого віку (88 років) та відповідно до довідки лікарсько-консультативної комісії за №176 від 10 лютого 2026 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Одеської міської ради: «потребує постійного стороннього догляду, за наявності когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». 
Крім того, згідно висновку вказаного медичного закладу за №141 від 10 лютого 2026 року за Формою первинної облікової документації №080-4/о відповідно до яких ОСОБА_3 визначено потребу у постійному догляді. 
Таким чином, ОСОБА_3 хоча і є членом сім`ї першого ступеню спорідненості, сам потребує постійного догляду за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, що також відображено в акті обстеження сімейного стану від 14 квітня 2026 року. 
Суд звертає увагу, що абзацом чотирнадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено можливість звільнення військовослужбовця у разі необхідності здійснення постійного догляду за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступенів споріднення такої особи або якщо такі члени сім`ї самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії, лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Отже, наведена норма не містить вимоги про те, що інший член сім`ї, який не може здійснювати догляд за особою з інвалідністю, обов`язково повинен мати встановлену I чи II групу інвалідності. Законодавець визначив альтернативний критерій – підтвердження того, що така особа сама потребує постійного догляду, що має бути встановлено відповідним медичним висновком.
Оскільки матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 за висновками лікарсько-консультативної комісії потребує постійного стороннього догляду, відсутність у нього встановленої групи інвалідності сама по собі не спростовує наявності передбачених законом підстав та не може бути підставою для відмови у задоволенні рапорту позивача. Таким чином, відповідач, ототожнивши вимогу щодо потреби у постійному догляді з обов`язковою наявністю інвалідності, неправильно застосував положення абзацу чотирнадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, посилання відповідача на той факт, що у чоловіка ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , відсутня встановлена група інвалідності є неправомірними та не може бути підставою для відмови у задоволенні рапорту позивача.
Крім того, в мотивування відмови, основною підставою для відмови визначено те, що до складу сім`ї І ступеня споріднення також входить ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , – син ОСОБА_2 , що також підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07.08.1973, без долучення до рапорту жодного документу щодо наявності у ОСОБА_4 встановленої групи інвалідності та потребу у здійсненні відносно останнього стороннього догляду. Таким чином, відповідно до акту обстеження сімейного стану ОСОБА_1 за місцем проживання (реєстрації) складений ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що до складу сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_2 входить її рідний син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . 
Разом з тим, як встановлено судом, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , - син ОСОБА_2 є громадянином Держави Ізраїль та постійно проживає за кордоном, що підтверджується Особистим свiдоцтвом бiометричним Міністерства внутрішніх справ Держави Ізраїль №313673857 виданого 19 серпня 2018 року, дійсний до 13 серпня 2028 року.
Крім того, як зазначив позивач, ОСОБА_4 останнього разу відвідував Україну у 2019 році, тобто 7 років тому, що свідчить про те, що він не має змоги та об`єктивної можливості здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю інвалідом II групи, яка потребує постійного стороннього догляду та батьком, який також потребує такого догляду з причини постійного проживання в іншій країні. 
Тобто, в силу об`єктивних обставин останній не може здійснювати постійний догляд за своїми батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . 
При цьому, суд зазначає, що абзац 14 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за членом сім`ї другого ступеня споріднення - в даному випадку особою з інвалідністю ІI групи. 
При цьому, така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку). 
Тобто, вказану норму слід тлумачити не лише як їх юридичну чи фізичну відсутність, але й як об`єктивну неможливість виконання такими членами сім`ї обов`язків по здійсненню постійного догляду за особою, з певних об`єктивно існуючих причин. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2025 року у справі №380/16966/24 виснував, що «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону. 
Тобто, для можливості звільнення військовослужбовця з військової служби з-за вищенаведеної підстави ключовим питанням є фактична відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи для можливості здійснення постійного догляду.
Відтак суд критично оцінює посилання відповідача на наявність у ОСОБА_2 сина – ОСОБА_4 – як на підставу для відмови у задоволенні рапорту позивача.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 постійно проживає на території Держави Ізраїль та має громадянство цієї держави, що підтверджується наданими позивачем документами. Доказів того, що зазначена особа фактично проживає в Україні, здійснює догляд за матір`ю або має реальну можливість забезпечувати такий догляд, відповідачем не надано.
Суд також враховує, що позивач зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тобто разом зі своєю бабою та дідом, що підтверджується, зокрема довiдкою про зареєстрованих у житловому примiщенні/будинку осiб № К-1-52537-ф/о від 03.03.2026р., що видана Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, та безпосередньо актом. 
Суд виходить із того, що сама по собі юридична наявність члена сім`ї першого ступеня споріднення не є безумовною підставою для відмови у звільненні військовослужбовця. Вирішальне значення має встановлення фактичної можливості такої особи здійснювати постійний догляд за особою, яка його потребує. Аналогічний підхід викладений у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 року у справі №380/16966/24.
Отже, у спірних правовідносинах відповідач не надав належної оцінки доказам, поданим позивачем, та безпідставно обмежився формальною констатацією наявності у ОСОБА_2 чоловіка і сина, не з`ясувавши, чи можуть вони об`єктивно здійснювати постійний догляд.
З огляду на встановлені обставини суд доходить висновку, що чоловік ОСОБА_2 сам потребує постійного стороннього догляду за висновками лікарсько-консультативної комісії, а її син постійно проживає за межами України, що свідчить про відсутність реальної можливості здійснення ним такого догляду. 
Відтак надані позивачем документи підтверджують наявність підстав, передбачених абзацом чотирнадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а висновки відповідача про відсутність таких підстав ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та неповному дослідженні фактичних обставин справи. 
Отже, відповідач, відмовляючи у задоволенні рапорту позивача виключно з підстав формальної наявності у ОСОБА_2 чоловіка і сина, не надав належної оцінки поданим доказам та не з`ясував фактичної можливості такими особами здійснювати постійний догляд. Такий підхід суперечить вимогам повного, всебічного та об`єктивного розгляду поданих документів і призвів до неправильного застосування положень абзацу 14 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач підтвердив наявність передбачених законом підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а оскаржувана відмова відповідача є необґрунтованою та прийнятою без належного врахування всіх істотних обставин справи.
При цьому суд зазначає, що частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з абзацом 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Відповідно до пункту 233 Положення №1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
З системного аналізу вказаних норм права суд дійшов висновку, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби командир військової частини зобов`язаний видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.
При цьому, подання рапорту "по команді", як то визначено пунктом 233 Положення №1153/2008, означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.
Водночас, відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного суду України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Як зазначалось вище, прийняття наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини, де проходить службу останній.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач, розглядаючи рапорт позивача про звільнення з військової служби, обмежився формальним встановленням факту наявності у бабусі позивача чоловіка та сина та не надав належної оцінки поданим доказам щодо фактичної неможливості цими особами здійснювати постійний догляд. Такий підхід не відповідає вимогам повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й свідчить про неправильне застосування положень абзацу чотирнадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Разом із тим суд враховує, що відповідно до частини сьомої статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, визначеному положеннями про проходження військової служби, а рішення про видання наказу про звільнення належить до компетенції уповноваженої посадової особи військового управління.
Відповідно до пункту 233 Положення, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, після подання військовослужбовцем рапорту та документів, що підтверджують підстави звільнення, такі документи підлягають розгляду командуванням із прийняттям відповідного рішення.
За змістом частин другої та четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише за умови, якщо виконано всі передбачені законом умови та таке рішення не передбачає реалізації дискреційних повноважень. Якщо ж суб`єкт владних повноважень при розгляді звернення повинен оцінити обставини та здійснити перевірку поданих документів, належним способом захисту є зобов`язання повторно розглянути відповідне звернення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
У спірних правовідносинах питання прийняття рішення за результатами розгляду рапорту про звільнення віднесено до компетенції відповідача. Судом встановлено, що під час первинного розгляду рапорту відповідач не дослідив належним чином усі обставини, які мають значення для правильного вирішення питання, та фактично не перевірив доводи позивача щодо об`єктивної неможливості ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснювати постійний догляд за його бабусею.
За таких обставин належним та ефективним способом захисту порушеного права є визнання протиправною відмови відповідача у задоволенні рапорту позивача та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом своєї сім`ї другого ступеню спорідненості - рідною бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного стороннього догляду, з урахуванням правової оцінки та висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню частково. 
Розподіл судових витрат 
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки позов був задоволений, судові витрати позивача в сумі 1064 грн. 96 коп. підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом своєї сім`ї другого ступеню спорідненості – рідною бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного стороннього догляду.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за членом своєї сім`ї другого ступеню спорідненості - рідною бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного стороннього догляду та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки та висновків суду, викладених у цьому рішенні. 
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1064 грн. 96 коп. (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок). 
Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя С.О. Cтефанов