КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 липня 2026 року м. Київ справа №320/46549/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа Приватне акціонерне товариство «Обухівське», про визнання протиправним та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:
До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Міністерства юстиції України (адреса 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ЄДРПОУ 00015622), третя особа Приватне акціонерне товариство «Обухівське» (адреса 08701, Київська область, м. Обухів, м-р Яблуневий, 26, ЄДРПОУ 00857284), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 18.08.2025 року №2230/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора – приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_1 » складеного на підставі Акту за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора – приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліни Павлівни № 3783/19.1.1/25 від 15.08.2025.
Позов мотивовано тим, що на підставі наказу Міністерства юстиції України, виданого 28.07.2025 року за №1459/7 «Про проведення камеральної перевірки державного реєстратора – приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_1 » (далі Наказ № 1459/7 від 28.07.2025), Міністерством юстиції України було проведено камеральну перевірку реєстраційних дій за заявою, зареєстрованою в базі даних заяв Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №66159406. 
За результатом камеральної перевірки, Міністерством юстиції України, 18.08.2025 ухвалено Наказ №2230/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора – приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_1 » (далі Наказ № 2230/5 від 18.08.2025), яким притягнуто останню до відповідальності у вигляді блокування доступу державного реєстратора (нотаріуса) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 14 днів. 
Вказаний наказ складено на підставі Акту за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора – приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліни Павлівни № 3783/19.1.1/25 від 15.08.2025 (далі Акт № 3783/19.1.1/25 від 15.08.2025).
Позивач вважає, що висновки Міністерства юстиції України, наведені в Акті №3783/19.1.1/25 від 15.08.2025 про порушення нею вимог статей 3,10,18,24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме, проведення реєстраційних дій на підставі документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно та їх обтяження, є хибними, оскільки в заяві чітко відображено, що заявником було подано саме Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003264, виданий 19 лютого 1996 року Обухівською міською радою. Дана інформація щодо Державного акту відповідає відомостям Державного земельного кадастру, які були сформовані при вчиненні реєстраційної дії, дана інформація відображена в реєстрі речових прав, отже, п. 3 ст. 10 Закону порушено не було, оскільки встановлено відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевірено документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій; дотримано ст.18 в частині вимог щодо проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельні ділянки, що здійснюється з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Державного земельного кадастру про наявність/відсутність зареєстрованих речових прав щодо відповідної земельної ділянки до 1 січня 2013 року; згідно ст. 24 Закону підстави для відмови в державній реєстрації прав відсутні.
Позивач зазначає, що при здійсненні державної реєстрації нею було додано до копій документів невірну скановану копію Державного акту помилково, у зв`язку з здійсненням декількох реєстраційних дій цього заявника в цей же день, що є технічною помилкою. Додана невірна копія жодним чином не несе як наслідок порушення прав заявника, не містить будь-які помилки чи неточності у відомостях щодо реєстрації права та документах, що є підставою реєстрації права. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач позовні вимоги не визнав та у поданому відзиві просив суд відмовити у їх задоволенні. На обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
Так, відповідно до Відомостей з ДЗК документ, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3223110100:06:006:0028 зазначено Державний акт серії ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996, виданий на підставі рішення Обухівської міської ради 5 сес. 22 скл. від 14.12.1995. Водночас Заявником подається Державний акт серії ІІ-КВ № 003262 від 13.02.1996, виданий на підставі рішення Першотравенської сільської Ради народних депутатів від 05.12.1995 № 5сес.22скл. Таким чином, при проведенні реєстраційних дій пеозивачем порушено вимоги статей 3, 10, 18, 24 Закону, пункту 12 Порядку № 1127, оскільки проведено реєстраційні дії на підставі документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Доводи позивача, наведені у позовній заяві, відповідач вважає необґрунтованими, такими, що суперечать нормам чинного законодавства та не спростовують встановлених перевіркою порушень. За позицією відповідача, виявлене порушення порядку державної реєстрації за своїм правовим змістом не є технічною помилкою та не може бути кваліфіковане як таке.
Відповідач зазначає, що оскаржуваний наказ № 2230/5 прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом, а також із додержанням принципів законності, обґрунтованості, безсторонності, добросовісності, розсудливості та пропорційності, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.
Крім того, на думку відповідача, позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт порушення її прав та охоронюваних законом інтересів після реалізації оспорюваного наказу № 2230/5 (вичерпання ним своєї дії), тобто після 02.09.2025.
З огляду на викладене та враховуючи, що наказ № 2230/5 вичерпав свою дію на момент звернення до суду з цим позовом, а отже, не породжує негативних правових наслідків для позивача, відповідач вважає, що правові підстави для визнання такого акта протиправним та його скасування відсутні, а у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.
У поданій відповіді на відзив позивач звернула увагу, що під час прийняття заяви нею у повній мірі було встановлено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також перевірено відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Реєстраційні дії проводилися на підставі наданих заявником оригіналів документів, а не їх сканованих копій, що завантажувалися під час формування заяв в електронному вигляді. Вказана обставина підтверджується змістом самої заяви, де чітко відображено надання заявником Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003264, виданого 19 лютого 1996 року Обухівською міською радою, а також матеріалами паперової реєстраційної справи, що долучена до матеріалів судової справи.
Позивач також зазначила, що допущена нею неточність є виключно технічною помилкою, яка має не юридичний характер, і полягає у помилковому прикріпленні до електронного реєстру невірного відображення сканованого документа. Помилка, виявлена під час камеральної перевірки, не потягла за собою жодних правових наслідків щодо речових прав та не призвела до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно недостовірної інформації чи будь-яких інших юридично значущих відомостей, що не відповідають дійсності.
Третя особа надала суду письмові пояснення по суті справи відповідно до яких вважає, що оскаржуваний наказ, був прийнятий на підставі Акту камеральної перевірки, в якому наведено недостовірні фактичні обставини. В першу чергу хибним висновком відповідача є те, що Заявником до заяви про реєстрацію права постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 3223110100:06:006:0028 не було подано оригіналу Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003264, виданим 19 лютого 1996 року Обухівською міською радою.
Третя особа зазначає, що 1 квітня 2025 року вона звернулася до позивача із заявами про державну реєстрацію права постійного користування двома земельними ділянками, яке виникло у товариства у 1996 році на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003264 від 19.02.1996, виданого на підставі рішення Обухівської міської ради 5 сесії 22 скликання від 14.12.1995, та державного акта серії ІІ-КВ № 003265 від 13.02.1996, виданого на підставі рішення Першотравенської сільської ради народних депутатів 5 сесії 22 скликання від 05.12.1995.
На підтвердження заявленого права до заяв були додані відповідні витяги з Державного земельного кадастру, оригінали державних актів, а також оригінал наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 05.05.2006 № 14-25-7/1 «Про перетворення державного підприємства Радгосп-комбінат "Обухівський" у відкрите акціонерне товариство "Обухівське"», про що безпосередньо зазначено у самих заявах про державну реєстрацію.
Третя особа вказує, що саме на підставі поданих оригіналів документів нотаріусом було перевірено відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно і їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації.
За твердженням третьої особи, у порядку, передбаченому статтею 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивачем проведено державну реєстрацію, за результатами якої до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено об`єктивні, достовірні та повні відомості про зареєстровані права на земельні ділянки виключно на підставі та у спосіб, визначені законом, що відповідає засадам державної реєстрації прав, встановленим частиною першою статті 3 зазначеного Закону.
Крім того, третя особа зазначає, що під час проведення перевірки відповідач не звернув уваги на зміст поданих заяв, у яких прямо зазначалося про подання оригіналів відповідних державних актів. Також, на думку третьої особи, відповідач не скористався правом витребувати у позивача письмові пояснення з цього питання та/або паперову реєстраційну справу, яка містила, зокрема, копії відповідних державних актів, поданих разом із заявами.
Третя особа вважає, що під час проведення реєстраційних дій нотаріусом не було допущено жодного порушення вимог законодавства, негативних юридичних наслідків для заявника не настало, а тому застосування до нотаріуса заходу впливу у вигляді блокування доступу до Державного реєстру речових прав є незаконним та непропорційним.
Відповідач подав письмові заперечення на відповідь на відзив, які за своїм змістом фактично дублюють доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Крім того, відповідач подав заперечення на письмові пояснення ПрАТ «Обухівське», у яких вказав, що вони є недоведеними та безпідставними, оскільки, на його думку, хоча такі пояснення і підтримують позицію позивача, однак не спростовують встановлених під час перевірки порушень у сфері державної реєстрації речових прав.
Відповідачем подано клопотання, в якому вона просить суд здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначити дату підготовчого засідання по справі.
Згідно з частинами 2 та 3 статті 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до частини 3 статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Як встановлено частиною 4 статті 12 КАС України, виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Цей перелік є вичерпним, а спір, який є предметом розгляду у цій адміністративній справі, не належить до категорії справ, що підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження.
Частиною другою статті 257 КАС України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Цей спір не належить до категорії справ, визначених частиною четвертою статті 257 КАС України.
Водночас відповідно до частини другої статті 262 КАС України позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення у строки, встановлені судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Отже, сторони при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження не позбавлені можливості доводити свою правову позицію, подавати докази без проведення судового засідання, а тому права учасників справи, визначені статтею 44 КАС України, у цьому випадку не порушуються.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо гарантій публічного характеру судового провадження у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) свідчить, що публічний розгляд справи є обов`язковим не в кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Varela Assalino v. Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли вирішенню підлягають виключно питання права, розгляд справи на підставі письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж проведення усних слухань, а розгляд справи на підставі письмових доказів є достатнім. Заявник у зазначених справах не навів переконливих доводів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами було необхідно провести судові засідання. Крім цього, у певних випадках органи державної влади мають право брати до уваги міркування ефективності та процесуальної економії. Зокрема, якщо фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, відсутність відкритого судового розгляду не є порушенням вимог пункту 1 статті 6 Конвенції щодо публічного розгляду справи.
З урахуванням викладеного, суд здійснив розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Позивач є приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області та здійснює приватну нотаріальну діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю за № 6979 від 15.07.2008р., виданим Міністерством юстиції України.
Крім того позивач є державним реєстратором речових прав на нерухоме майно на підставі п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
01.04.2025 Бондарчук Юрій Вікторович, який діє в інтересах Приватного акціонерного товариства «Обухівське» звернувся до державного реєстратора приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько Ангеліни Павлівни із заявою про реєстрацію речових прав № 66159406 про реєстрацію права постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 3223110100:06:006:0028, до якої Заявником подано: відповідний витяг з ДЗК (в розділі Відомості про право власності / право постійного користування внесені до Поземельної книги, крім відомостей про речові права, що виникли після 1 січня 2013 року містить відомості про перенесені з Державного реєстру земель, а саме, вид права: Право постійного користування земельною ділянкою, Інформація про власників ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОБУХІВСЬКЕ», код 00857284, місцезнаходження 08701, Київська область, м. Обухів, м-р Яблуневий, 26, Документ який є підставою для виникнення права: Рішення органу місцевого самоврядування рішення Обухівської міської ради 5 сес. 22 скл. від 14.12.1995 Документ, що посвідчує право Державний акт ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996.); оригінал Державного акту серії ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996, виданий на підставі рішення Обухівської міської ради 5 сес. 22 скл. від 14.12.1995; оригінал наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 05.05.2006 № 14-25-7/1 «Про перетворення державного підприємства Радгосп-комбінат «Обухівський» у відкрите акціонерне товариство «Обухівське». 
На підставі заяви Бондарчука Юрія Вікторовича, який діє в інтересах ПрАТ «Обухівське» від 01.04.2025, державним реєстратором приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько Ангеліною Павлівною, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.04.2025 № 78153562 (далі – Рішення), на підставі якого у Державному реєстрі прав відкрито розділ № 3116217132231, на земельну ділянку з кадастровим номером 3223110100:06:006:0028 (далі – Земельна ділянка), одночасно внесено запис про право власності за Обухівською міською радою Київської області (номер запису 59278758), внесено запис про інше речове право (право постійного користування) за ПрАТ «Обухівське» (номер запису про інше речове право 59278776).
Слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області Андрій Панченко звернувся до Міністерства юстиції України із листом, в якому просив провести перевірку щодо законності проведення реєстраційних дій за допомогою особистого електронного ключа приватного нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько Ангеліни Павлівни.
Наказом Міністерства юстиції України № 1459/7 від 28.07.2025 «Про проведення камеральної перевірки державного реєстратора – приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліни Павлівни» призначено провести камеральну перевірку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора – приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліни Павлівни щодо реєстраційних дій за заявою, зареєстрованою в базі даних заяв Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 66159406.
Під час проведення перевірки встановлено, що за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав від 01.04.2025 № 66159406, поданої Бондарчуком Юрієм Вікторовичем в інтересах приватного акціонерного товариства «ОБУХІВСЬКЕ», приватним нотаріусом Гринько А.П. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.04.2025 № 78153562, на підставі якого у Державному реєстрі прав відкрито розділ № 3116217132231, на земельну ділянку з кадастровим номером 3223110100:06:006:0028, одночасно внесено запис про право власності за Обухівською міською радою Київської області (номер запису 59278758), внесено запис про інше речове право (право постійного користування) за ПрАТ «ОБУХІВСЬКЕ» (номер запису про інше речове право 59278776). 
Згідно з відомостями Державного реєстру прав до Заяви додано: 
- державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003262, виданий 13.02.1996 Першотравенською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення від 05.12.1995 № 5сес.22скл.; 
- наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 05.05.2006 № 14-25-7/1 «Про перетворення державного підприємства Радгосп-комбінат «Обухівський» у відкрите акціонерне товариство «Обухівське» . 
Крім того встановлено, що приватним нотаріусом Гринько А.П. під час розгляду заяви отримано відомості з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3223110100:06:006:0028 від 01.04.2025 № 86020688. 
При проведенні перевірки реєстраційних дій на предмет дотримання вимог законодавства у сфері державної реєстрації, чинного на момент вчинення приватним нотаріусом Гринько А.П. відповідних реєстраційних дій, комісія виходила з того, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, а також обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав.
Однією із засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та у порядку, визначених Законом (пункт 4 частини першої статті 3 Закону).
Частиною третьою статті 10 Закону та пунктом 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі – Порядок № 1127), передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих (отриманих) документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно і їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав або відмови у державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 10 Закону державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій зобов`язаний використовувати відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них або в порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Отримані відомості долучаються до відповідної заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав.
Абзацом другим частини четвертої статті 18 Закону визначено, що для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельні ділянки, яка здійснюється з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав, державний реєстратор зобов`язаний використовувати відомості Державного земельного кадастру щодо наявності або відсутності зареєстрованих речових прав стосовно відповідної земельної ділянки станом до 1 січня 2013 року.
Відповідно до Відомостей з ДЗК документ, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3223110100:06:006:0028 зазначено Державний акт серії ІІ-КВ №003264 від 19.02.1996, виданий на підставі рішення Обухівської міської ради 5 сес. 22 скл. від 14.12.1995. Водночас Заявником подається Державний акт серії ІІ-КВ № 003262 від 13.02.1996, виданий на підставі рішення Першотравенської сільської Ради народних депутатів від 05.12.1995 № 5сес.22скл. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону в державній реєстрації прав може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. 
Частиною другою статті 24 Закону встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. 
Таким чином, як зазначає відповідач, при проведенні реєстраційних дій приватним нотаріусом Гринько А.П. порушено вимоги статей 3, 10, 18, 24 Закону, пункту 12 Порядку № 1127, оскільки проведено реєстраційні дії на підставі документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
За результатами проведеної камеральної перевірки та виявлених порушень, складено Акт № 3783/19.1.1/25 від 15.08.2025, яким запропоновано заблокувати державному реєстратору – приватному нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліні Павлівні доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 14 днів.
Наказом Міністерством юстиції України № 2230/5 від 18.08.2025 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора – приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліни Павлівни» позивачці тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 14 днів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).
Згідно з частиною першою статті 37-1 Закону № 1952-IV, контроль у сфері державної реєстрації прав здійснюється Міністерством юстиції України, зокрема шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами чи уповноваженими особами суб`єктів такої реєстрації.
У разі виявлення порушень за результатами моніторингу, Міністерство юстиції України проводить перевірки державних реєстраторів або суб`єктів державної реєстрації прав. Якщо перевіркою встановлено прийняття рішень з порушенням законів, що потягло за собою порушення прав та законних інтересів фізичних та/або юридичних осіб, контролюючий орган вживає заходів щодо негайного повідомлення про це правоохоронних органів та заінтересованих осіб.
Частинами другою та третьою статті 37-1 Закону № 1952-IV визначено вичерпний перелік вмотивованих рішень, які Міністерство юстиції України має право прийняти за результатами перевірок у разі виявлення порушень. До таких заходів реагування, зокрема, належать тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав; анулювання вказаного доступу; притягнення особи до адміністративної відповідальності; направлення подання до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю; направлення державного реєстратора (крім нотаріусів) на обов`язкове підвищення кваліфікації.
Рішення про тимчасове блокування або анулювання доступу підлягають негайному виконанню технічним адміністратором у день їх надходження. Заходи ж, пов`язані з притягненням до адмінвідповідальності, направленням подання до ВККН чи направленням на підвищення кваліфікації, виконуються Міністерством юстиції України протягом п`яти робочих днів з дня їх прийняття.
Відповідно до частини четвертої статті 37-1 Закону № 1952-IV, процедура здійснення контролю, порядок проведення камеральних перевірок, критерії моніторингу та ступені відповідальності за допущені порушення визначаються Кабінетом Міністрів України.
Механізм реалізації цих повноважень врегульовано Порядком здійснення Міністерством юстиції контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлених підрозділів юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 990 (далі - Порядок № 990). 
Пунктами 4 та 5 Порядку № 990 встановлено, що контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації здійснюється, у тому числі, шляхом моніторингу реєстраційних дій та перевірки відомостей, отриманих Мін`юстом під час реалізації своїх повноважень, із правом доступу посадових осіб до реєстраційних справ в електронній формі.
Згідно з пунктами 9 - 11 Порядку № 990, камеральна перевірка проводиться на підставі рішення Мінюсту в разі виявлення визначених законами порушень. У такому рішенні обов`язково зазначаються анкетні дані державного реєстратора, стосовно якого призначено перевірку, підстави її проведення та склад комісії (не менше трьох посадових осіб). Строк проведення перевірки обмежений п`ятнадцятьма робочими днями з дня прийняття рішення про її призначення.
Оцінюючи процедурні права учасників перевірки, суд звертає увагу на пункт 13 Порядку № 990, який гарантує державному реєстратору право подавати Міністерству юстиції України свої пояснення та додаткову інформацію, що стосується предмета перевірки, які обов`язково долучаються до матеріалів справи.
За результатами контрольного заходу, відповідно до пункту 13-1 Порядку № 990, комісія складає акт (у разі виявлення порушень) або довідку (якщо порушення відсутні). В акті відображається детальний опис виявлених порушень із посиланням на норми законів та підтвердні документи, а також зазначається характер порушень - одноразове грубе чи неодноразові істотні порушення законів.
Пунктами 14 та 16 - 18 Порядку № 990 передбачено диференціацію заходів відповідальності залежно від характеру провини: у разі встановлення одноразового грубого або неодноразових істотних порушень, а також за наявності стягнень протягом останніх 12 місяців, до державного реєстратора застосовується анулювання доступу до реєстру, а якщо ним є нотаріус - направляється подання про анулювання свідоцтва; за менш значні порушення застосовується тимчасове блокування доступу на строк від двох тижнів до трьох місяців або направлення на підвищення кваліфікації; у разі виявлення ознак адміністративного проступку особа зобов`язана прибути до Мін`юсту протягом 15 днів для складення протоколу.
Водночас суд наголошує на приписах пункту 19 Порядку № 990, які містять пряму імперативну заборону щодо притягнення державного реєстратора до відповідальності у випадку допущення ним суто технічних помилок під час здійснення реєстраційних дій, за умови, що такі помилки можуть бути виправлені самостійно або у визначеному законом порядку.
Відтак, аналіз наведених правових норм свідчить, що притягнення державного реєстратора до відповідальності за наслідками камеральної перевірки є правомірним лише за умови чіткого встановлення в його діях складу правопорушення, належної кваліфікації допущеного проступку як істотного чи грубого порушення закону, та за відсутності ознак технічної помилки, яка не потягла за собою незворотних правових наслідків для речових прав третіх осіб.
Порядок документування та доведення до відома результатів контрольних заходів визначений пунктом 20 Порядку № 990, згідно з яким акти, довідки та рішення Міністерства юстиції України про притягнення державного реєстратора до відповідальності зберігаються в міністерстві разом з іншими матеріалами перевірки.
Примірник відповідного рішення та акт перевірки в електронній формі надсилаються суб`єкту державної реєстрації, з яким державний реєстратор перебуває у трудових відносинах, не пізніше ніж через два робочих дні з дня його прийняття за допомогою системи електронного документообігу (або на офіційну електронну адресу). У разі відсутності таких відомостей чи у разі проведення перевірки щодо нотаріуса, належним чином засвідчені копії документів у паперовій формі направляються на їхню поштову адресу.
Право на судовий захист за наслідками проведеного контролю гарантоване пунктом 34 Порядку № 990, відповідно до якого рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України під час здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації можуть бути оскаржені до суду.
Оцінюючи фактичні обставини справи у контексті зазначених правових норм, суд встановив, що камеральна перевірка позивача була призначена у зв`язку з надходженням листа Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області.
У цьому зв`язку суд зауважує, що за змістом кримінального процесуального законодавства України правова оцінка дій особи в межах кримінального провадження надається виключно слідчим, прокурором та судом, що виключає перебирання таких функцій іншими органами державної влади.
Обґрунтовуючи правомірність призначення контрольного заходу, представник відповідача послався на підпункт 4 пункту 4 Порядку № 990, згідно з яким контроль у сфері державної реєстрації здійснюється шляхом перевірки відомостей, отриманих Мін`юстом під час реалізації повноважень у цій сфері.
Разом з тим, вичерпний перелік повноважень Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації прав чітко закріплений у статті 7 Закону № 1952-IV. Зазначена норма визначає компетенцію міністерства щодо формування та реалізації державної політики, нормативно-правового регулювання, організації роботи та контролю (зокрема, через моніторинг реєстраційних дій чи розгляд скарг), проте не передбачає повноважень проводити камеральну перевірку на підставі інформаційних листів або запитів органів Національної поліції України.
Відповідачем під час судового розгляду не було доведено та не зазначено, на виконання яких саме конкретних повноважень у сфері державної реєстрації, передбачених Законом № 1952-IV, здійснювалася перевірка відомостей, викладених у згаданому листі слідчого органу.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність визначених правових підстав, передбачених пунктом 4 Порядку № 990, для призначення стосовно позивача камеральної перевірки наказом № 1459/7 від 28.07.2025, що, як наслідок, нівелює правомірність прийняття оскаржуваного спірного наказу.
Що стосується обраного відповідачем заходу впливу, суд зазначає таке.
З аналізу Порядку №990 випливає, що законодавець, наділяючи Міністерство юстиції України функціями контролю у сфері державної реєстрації прав та визначаючи порядок застосування ним видів заходів впливу до державних реєстраторів, як контролюючий орган, зобов`язав, його, відповідно до ч. 2 ст. 37-1 Закону, п. 14 Порядку № 990 мотивувати таке рішення (зазначити належні і достатні мотиви, за яких застосовано саме такий захід впливу)
З Акту № 3783/19.1.1/25 від 15.08.2025 вбачається, що відповідачем матеріали паперової реєстраційної справи не досліджувались.
За твердженнями позивача, перед здійсненням реєстраційних дій наявні документи не викликали у неї сумнівів та не давали правових підстав для відмови у проведенні державної реєстрації, оскільки заявником був наданий оригінал Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003264 від 19.02.1996, виданого на підставі рішення Обухівської міської ради (5 сесія 22 скликання) від 14.12.1995, а також оригінали інших необхідних документів.
Під час прийняття заяви позивачем у повній мірі встановлювалися відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам чинного законодавства, а також перевірялася відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Оцінка підстав для проведення реєстраційних дій здійснювалася безпосередньо на підставі оригіналів документів, а не їх сканованих копій, що додавалися під час формування заяв в електронному вигляді.
З огляду на це, судом не встановлено порушень вимог пункту 3 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV, оскільки реєстратором належним чином перевірено документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій. Крім того, позивачем дотримано вимоги статті 18 вказаного Закону в частині обов`язкового використання відомостей з Державного земельного кадастру про наявність або відсутність зареєстрованих речових прав щодо відповідної земельної ділянки до 1 січня 2013 року. Зазначений факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 420691489 від 02.04.2025 та заявою про державну реєстрацію прав (речове право, похідне від права власності) № 66159406 від 01.04.2025.
Позивач зазначає, що під час здійснення державної реєстрації нею було помилково завантажено до електронної бази реєстру невідповідну скановану копію Державного акта, що обумовлено одночасним вчиненням декількох реєстраційних дій щодо цього ж заявника в один і той самий день, що за своїм правовим змістом є виключно технічною помилкою. Прикріплення помилкової електронної копії за наявності належного оригіналу не потягло за собою порушення прав заявника, не містить ознак недостовірності відомостей щодо суті реєстрації права чи документів, які стали підставою для такої реєстрації.
У відзиві на позовну заяву відповідач погодився з тим, що технічна помилка за своєю природою є граматичною, друкарською, арифметичною або іншою подібною неточністю, яка має виключно неюридичний характер.
Суд наголошує, що згідно з приписами пункту 19 Порядку № 990, допущення державним реєстратором технічних помилок під час здійснення реєстраційних дій в реєстрах не є підставою для притягнення його до передбаченої законом відповідальності у разі, коли такі помилки можуть бути виправлені державним реєстратором самостійно або у порядку, передбаченому законом.
Проте, відповідач під час проведення перевірки та складання оскаржуваного акта не дослідив належним чином обставини вчинення реєстраційної дії на предмет відмежування правопорушення від технічної помилки, яка має неюридичний характер, а також не встановив факту настання будь-яких негативних правових наслідків внаслідок таких дій позивача.
Виходячи з аналізу наведених нормативних актів у зіставленні з діями, вчиненими приватним нотаріусом у спірних правовідносинах, суд зазначає, що відповідачем не було перевірено у повному обсязі та належним чином усі наявні матеріали як електронної, так і паперової реєстраційної справи.
При цьому, хоча чинне законодавство покладає на реєстратора обов`язок виготовлення електронних копій шляхом сканування оригіналів документів, які були підставою для вчинення реєстраційних дій, для їх подальшого внесення до Державного реєстру речових прав, суд зважає на те, що відповідач жодним чином не спростував наявність у позивача матеріалів реєстраційної справи у паперовому вигляді. Відтак, об`єктивні висновки щодо наявності зазначених в акті перевірки порушень могли бути зроблені суб`єктом контролю лише за умови повного та всебічного дослідження обох складових реєстраційної справи - як електронної, так і паперової.
Формулювання в акті камеральної перевірки висновків про нібито подання заявником неповного пакета документів, без належного дослідження оригіналів цих документів у паперовій справі, свідчить про недотримання відповідачем положень Порядку № 990 щодо обов`язку всебічного встановлення обставин справи під час виконання делегованих повноважень, передбачених статтею 37-1 Закону № 1952-IV.
Зі спірного рішення вбачається, що воно прийнято на підставі акту № 3783/19.1.1/25 від 15.08.2025р., при цьому в ньому не зазначені мотиви, з яких до позивача застосований такий вид заходу впливу, як тимчасове блокування доступу державному реєстратору приватному нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Гринько Ангеліні Павлівні доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З аналізу акта камеральної перевірки вбачається, що комісією встановлено наявність порушення, однак його належної правової оцінки не надано. Зокрема, в акті не визначено, до якого виду належить встановлене порушення, а саме: чи є воно одноразовим грубим, неодноразовим істотним або разовим істотним.
Водночас із позовної заяви вбачається, що позивач посилалася на невідповідність застосованого до неї заходу принципу пропорційності. На обґрунтування своєї позиції позивач зазначає про недоведеність негативних наслідків її дій, відсутність встановленої системності порушень, а також про те, що спірний наказ не містить належної оцінки характеру допущеного порушення та не обґрунтовує необхідність застосування саме такого ступеня втручання у її професійну діяльність.
Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд виходить із того, що мотивованість рішення суб`єкта владних повноважень є однією з основних гарантій законності його діяльності та ефективного судового контролю. Обов`язок навести мотиви прийнятого рішення передбачає не лише зазначення нормативних підстав його прийняття, а й викладення фактичних та правових обставин, які зумовили застосування саме відповідного заходу впливу.
У спірному наказі відсутнє належне обґрунтування того, чому за встановлених обставин саме тимчасове блокування доступу до Державного реєстру прав строком на 14 днів є необхідним, доцільним та співмірним заходом реагування. Наказ не містить індивідуалізованої оцінки характеру дій позивача, ступеня її вини, наявності чи відсутності умислу, фактичних негативних наслідків, обсягу шкоди, завданої правам та інтересам третіх осіб, а також не містить мотивів, з яких менш суворий захід не міг забезпечити досягнення мети державного реагування.
При цьому суд наголошує, що підстави для прийняття рішення та мотиви застосування конкретного заходу впливу не є тотожними поняттями. Сам по собі факт встановлення порушення не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку належним чином обґрунтувати вибір виду заходу реагування та його інтенсивність.
Застосування заходу державного примусу має відповідати принципу пропорційності, який вимагає дотримання належного балансу між публічним інтересом, на захист якого спрямоване рішення суб`єкта владних повноважень, та несприятливими наслідками такого рішення для прав, свобод і законних інтересів особи. Отже, обрання виду заходу реагування має бути результатом оцінки всіх істотних обставин конкретної справи, а не наслідком лише констатації факту допущеного порушення.
Крім того, суд враховує, що відповідно до пункту 13-1 Порядку № 990 в акті камеральної перевірки комісія викладає пропозиції щодо змісту рішення за результатами проведеної перевірки. 
Водночас згідно з пунктом 14 цього Порядку саме Міністерство юстиції України приймає відповідне вмотивоване рішення, яке повинно містити належне обґрунтування застосованого заходу та бути ухвалене з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вирішення питання про притягнення державного реєстратора до відповідальності.
При цьому суд зазначає, що, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, він не вправі втручатися у дискреційні повноваження такого суб`єкта поза межами перевірки за встановленими законом критеріями. 
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а у здійсненні судового контролю за дотриманням суб`єктами владних повноважень вимог закону та прав, свобод і законних інтересів осіб. Інший підхід суперечив би конституційному принципу поділу державної влади.
У постанові від 08.07.2021 у справі № 640/25601/19 Верховний Суд дійшов висновку, що, наділивши Міністерство юстиції України повноваженнями щодо здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав та застосування заходів впливу до державних реєстраторів, законодавець одночасно поклав на нього обов`язок належним чином мотивувати відповідні рішення.
Отже, Міністерство юстиції України зобов`язане не лише зазначити правові підстави прийняття рішення, а й навести належні та достатні мотиви, з яких застосовано саме відповідний захід впливу, а також обґрунтувати його вид і строк застосування.
Таким чином, приймаючи рішення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для якого є встановлення порушення порядку державної реєстрації прав, Міністерство юстиції України повинно всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини справи, встановити наявність або відсутність порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації, а також навести мотиви, які обґрунтовують застосування саме обраного заходу реагування.
Разом із тим зі змісту оскаржуваного наказу не вбачається, що відповідач здійснив повне та всебічне дослідження обставин, які передували проведенню спірних реєстраційних дій, перевірив усі фактичні дані, що мають значення для вирішення питання про притягнення позивача до відповідальності, а також навів належне обґрунтування необхідності застосування саме тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав.
Так, сторонами визнається факт надходження до Міністерства юстиції України письмових пояснень приватного нотаріуса Гринько А.П. від 31.07.2025 вх. № 131081-19-25. Відповідач стверджує, що зазначені пояснення були досліджені в ході колегіального розгляду. Водночас з Акту № 3783/19.1.1/25 від 15.08.2025 вбачається, що такі пояснення фактично були проігноровані, а їх ключові доводи не отримали належного відображення у висновку колегії та оспорюваному наказі Міністерства юстиції України. 
Суд зазначає, що сам факт надходження до Міністерства юстиції України письмових пояснень від приватного нотаріуса Гринько А.П. ще не свідчить автоматично про дотримання процедури проведення перевірки. Належна процедура передбачає, що пояснення мають бути предметно оцінені, а істотні доводи отримати відповідь у мотивувальній частині рішення. Якщо ж у рішенні суб`єкта владних повноважень немає індивідуалізованої оцінки таких доводів, то формальне посилання на те, що пояснення «долучені та досліджені», не усуває порушення принципів об`єктивності та неупередженості адміністративної процедури.
Як зазначив Верховний суд у постанові від 09 листопада 2020 року у справі №160/9698/19, Міністерство юстиції України як суб`єкт владних повноважень за наслідками камеральної перевірки має право тимчасово обмежувати/анулювати доступ до Державного реєстру прав, але водночас в силу приписів Закону 1952-IV таке рішення повинно бути вмотивованим, тобто мати зрозуміле і обґрунтоване пояснення.
Крім цього, при розгляді справи судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2020 року у справі №804/4518/17.
Таким чином, оскаржуваний наказ у частині тимчасового блокування позивачу доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прийнятий відповідачем за умов неповного встановлення фактичних обставин справи, без належного з`ясування наявності чи відсутності оригіналів документів у паперовій реєстраційній справі. Вказане свідчить про необґрунтованість спірного акта та прийняття його без урахування всіх обставин, що мали детерміноване значення для винесення справедливого та правомірного рішення.
Також оскільки судом встановлено факт призначення та проведення камеральної перевірки за відсутності визначених законом підстав, суд вважає за недоцільне надавати правову оцінку суті порушень, відображених в акті за результатами такого контрольного заходу, зважаючи також і на те, що відповідачем не доведено правомірності та пропорційності застосованих заходів реагування.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає легальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303-А, п.29).
Оцінюючи докази у справі відповідно до статті 90 КАС України, суд виходив із принципів безпосередності, повноти, всебічності та об`єктивності їх дослідження, без надання будь-якому з доказів наперед установленої сили.
Надаючи оцінку аргументам учасників справи, суд також урахував практику Європейського суду з прав людини, зокрема правову позицію, викладену у пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), відповідно до якої обов`язок суду щодо мотивування рішення полягає у наведенні належних і достатніх підстав для такого рішення, а не у наданні детальної відповіді на кожен аргумент сторін. Зазначений підхід також відображено у рішенні ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» та послідовно застосовується Верховним Судом, зокрема у постанові від 28.08.2018 у справі № 802/2236/17-а.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм матеріального і процесуального права, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та розсудливості рішення суб`єкта владних повноважень, які закріплені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим він підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.
Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.
При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2544,00 грн, що підтверджується квитанцією від 02 вересня 2025 року № 6052-2052-2624-5182.
Згідно з підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частинами першою та третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. 
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», з 1 січня 2025 року установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3028,00 гривень.
Таким чином, оскільки позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру та подана в електронній формі, належна до сплати сума судового збору становить 968,96 грн. Отже, позивачем при зверненні до суду було надмірно сплачено судовий збір у розмірі 1575,04 грн (2544,00 грн - 968,96 грн).
Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в належному розмірі (968,96 грн) підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Міністерства юстиції України.
Водночас суд роз`яснює позивачу, що відповідно до положень статті 7 Закону України «Про судовий збір» надмірно сплачена сума судового збору в розмірі 1575,04 грн підлягає поверненню з бюджету за умов звернення до суду з відповідним клопотанням.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 18.08.2025 №2230/5.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн 96 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код 00015622, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13)

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 02.07.2026.

Суддя Панченко Н.Д.