ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3630/23(916/238/26)	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Чеголя Є.О.

Представники учасників справи у судове засідання не з`явились 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЕРСОНСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ"
на рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2026 (повний текст складено та підписано 03.04.2026, суддя Райчева С.І.)
у справі №916/3630/23(916/238/26)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЕРСОНСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача розпорядника майном Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЕРСОНСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ"
про стягнення 15 020 186, 14 грн

ВСТАНОВИВ
Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЕРСОНСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ" про стягнення заборгованості у сумі 15 020 186, 14 грн., з яких 14 412 167, 64 грн. основна заборгованість за Договором; 3% річних у сумі 252 915, 18 грн. та 355 103, 32 грн. інфляційних збитків 
В обґрунтування позову позивач послався на невиконання відповідачем умов Договору про надання послуг з передачі електричної енергії в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг.
Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 закрито провадження у цій справі у частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості за у сумі 14 412 167, 64 грн, у зв`язку з її сплатою відповідачем. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.03.2026 по цій справі стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЕРСОНСЬКА ОБЛАСНА ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ" на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" 3% річних у сумі 252 915 грн. 18 коп., інфляційні збитки – 355 103 грн. 32 коп. та судовий збір у сумі 7 296 грн. 22 коп.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що станом на дату постановлення рішення, заборгованість за надані позивачем послуги відповідачем сплачено у повному обсязі, однак з порушенням термінів оплати, які визначені договором. При цьому, як встановлено судом, відповідачем систематично допускалось порушення платіжної дисципліни, у зв`язку із чим, суд визнав обґрунтованим нарахування позивачем та заявлення до стягнення індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми платежів за договором за весь час прострочення.
Місцевий господарський суд також дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення відповідача від сплати інфляційних збитків та 3% річних або їх зменшення. 
Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області 31 березня 2026 року у справі № 916/3630/23(916/238/26) в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонська обласна енергопостачальна компанія» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» 3% річних у сумі 252 915 грн. 18 коп., інфляційні збитки – 355 103 грн. 32 коп. та судового збору та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонська обласна енергопостачальна компанія» 3% річних, інфляційні втрат (збитків) та судових витрат у повному обсязі.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення у розумінні приписів ГПК України не відповідає вимогам законності та обґрунтованості в частині стягнення 3% річних та інфляційних збитків, прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, з огляду на наступне:
- з доданого до позову розрахунку інфляційних втрат та 3% річних вбачається, що базою для нарахування вказаних компенсацій ОСП визначено періоди прострочення відповідного зобов`язання як в частині сплати планової вартості послуги так і в частині остаточного розрахунку за фактичний обсяг послуги, хоча по суті, оплата планової вартості послуги і остаточний розрахунок за фактичний обсяг послуги є одним і тим самим зобов`язанням з оплати послуги, що надається у відповідному розрахунковому періоді, тому розподіл такого обов`язку на окремі платежі у часі (попередня оплата, остаточний розрахунок) не створює умов для припинення існування таких частин зобов`язання;
- у розрахунку 3% річних позивачем невірно визначено кількість днів прострочення, а у розрахунку інфляційних втрат помилково використаний інший індекс інфляції;
- враховуючи помилки у розрахунку стягнення 3% річних та інфляційних втрат під час проведення відповідних арифметичних дій здійснених ПрАТ «НЕК «Укренерго», відповідачем було долучено власний контррозрахунок, однак суд не взяв його до уваги;
- місцевий господарський суд не взяв до уваги наявність форс-мажорних обставин у спірних правовідносинах, а також невиконання Оператором системи передачі своїх зобов`язань за договором про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 відкрито апеляційне провадження по цій справі та призначено її до розгляду на 01.07.2026.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати послуг з передачі електричної енергії у строки та терміни, визначені умовами Договору, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України мав право застосовувати штрафні санкції до відповідача, як за планові так і за фактичні платежі, а нарахування таких санкцій мало здійснюватися по кожному зобов`язанню окремо, оскільки це є компенсацією за кожну прострочену суму боргу.
Позивач також наголошує на тому, що відповідач не заявляв вказаних заперечень під час розгляду справи судом першої інстанції, не надавав відповідних доводів і доказів та не порушував питання щодо неправильності визначення бази нарахування.
Щодо посилання апелянта не невірне визначення розрахунків інфляційних втрат та трьох процентів річних, позивач вважає, що ним дотримано встановленої методики такого розрахунку.
На переконання позивача, посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин, у тому числі пов`язаних із веденням бойових дій, саме по собі не звільняє його від обов`язку сплатити інфляційні втрати та 3% річних, нараховані у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, а відтак є юридично неспроможним та не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.
У судове засідання призначене на 01.07.2026 представники учасників справи не з`явились.
Однак, 01.07.2026 напередодні судового засідання до суду апеляційної інстанції надійшла заява ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго" про відкладення розгляду справи.
В обґрунтування такої заяви позивач зазначив, що на 01.07.2026 призначено 48 судових засідань, у яких учасником є ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго", що підтверджується випискою з розкладу судових засідань, отриманою з офіційного сайту LIGA360. Також, враховуючи, що веденням зазначеної справи займається Центральний апарат НЕК «Укренерго» який фізично знаходиться за юридичною адресую Товариства у місті Києві, направити свого представника безпосередньо до Південно-західного апеляційного господарського суду, відповідач можливості немає.
Розглянувши під час судового засідання таку заяву відповідача, колегія суддів дійшла висновку про її відхилення, з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany). 
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Таким чином, згідно з усталеною судовою практикою та позиціями ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.
Відповідно до частини першої статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. 
За змістом частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Згідно з ст. 56 Господарського процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто або через представника. Особиста участь особи у справі не позбавляє її права мати в цій справі представника. При цьому кількість представників, яким надається право представляти особу у судовому процесі, законодавчо не обмежена. 
За приписами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.73 ГПК України).
Так в обґрунтування клопотання про відкладення розгляду справи позивач зазначає, що на 01.07.2026 призначено 48 судових засідань, у яких учасником є ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго", що унеможливлює участь представника позивача у судовому засіданні.
Однак, судова колегія зазначає, що представником боржника до клопотання до відкладення розгляду справи не надано жодних доказів на підтвердження участі представника позивача в іншому судовому засіданні, та відповідно об`єктивну неможливість участі у розгляді даної справи у суду апеляційної інстанції. 
До того ж, як вже було вказано вище, кількість представників, яким надається право представляти особу у судовому процесі, законодавчо не обмежена, а тому позивач не був позбавлений можливості забезпечити участь у розгляді справи іншим представником. 
З огляду на таке, колегія суддів вважає причини неявки представника боржника у судове засідання неповажними, оскільки останнім не надано жодних доказів на підтвердження об`єктивної неможливості прибуття у судове засідання суду апеляційної інстанції, що відповідно зумовлює відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вже було вказано вище, ухвалою суду першої інстанції закрито провадження у справі в частині стягнення основного боргу, а апелянтом оскаржується лише стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, а тому колегією суддів переглядається лише рішення суду, яким стягнуто з відповідача на користь позивача три проценти річних та інфляційні втрати.
Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з частиною 1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище регулює Закон України "Про ринок електричної енергії".
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. 
Так, відповідно до заяви-приєднання до договору про надання послуг з передачі електричної енергії ТОВ "Херсонська обласна енергопостачальна компанія" та повідомлення Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про приєднання до договору про надання послуг з передачі електричної енергії, 01.01.2024 року між Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (оператор системи передачі, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонська обласна енергопостачальна компанія" (Користувач, Відповідач) укладено Договір про надання послуг з передачі електричної енергії за № 0280-02024-ПП, дата акцептування 01.01.2024.
Укладаючи та підписуючи даний договір, сторони чітко визначили та погодили всі істотні умови договору, взаємні права та обов`язки кожної із сторін, а також відповідальність сторін у разі порушення умов договору.
За змістом частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Із змісту наведеної норми права слідує, що однією із основних умов виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. При цьому коли одна із сторін за умовами договору взяла на себе певні зобов`язання, то інша сторона вправі очікувати, що такі будуть виконані належним чином у встановлені строки. У разі ж коли сторона порушила умови договору, зобов`язання вважається не виконаним.
Верховний Суд у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц зазначив, що принцип належного виконання зобов`язання полягає в тому, що виконання має бути проведене, зокрема у належний строк (термін).
Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
У відповідності до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Як встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами по справі, позивачем було надано, а відповідачем отримано послуги за Договором про надання послуг з передачі електричної енергії №0280-02024-ПП від 01.01.2024 на загальну суму 14 412 167, 64 грн.
Станом на час прийняття оскаржуваного рішення, заборгованість за надані позивачем послуги відповідачем оплачена у повному обсязі, однак з порушенням термінів оплати, які визначені Договором, з огляду на що, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання.
З огляду на таке, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 252 915,18 грн та інфляційних збитків у розмірі 355 103,32 грн , оскільки матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строків оплати за договором. Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вони є вірними та арифметично правильними.
В свою чергу, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, вказує, що розрахунок даних нарахувань не відповідає алгоритму зарахувань коштів за договором.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Статтею 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Договір, відповідно до статті 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Приписами статті 525 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Положеннями чинного законодавства України, а саме статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17).
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Визначені частиною 2 статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані.
При здійснення розрахунку суд враховує, що нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання (правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/190/18 від 04.06.2019 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 905/600/18 від 05.07.2019.
Колегія суддів приймає до уваги те, що умовами укладеного між сторонами Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0280-02024-ПП від 01.01.2024 для розрахунку за ним встановлено два види обсягу послуги: плановий та фактичний, які використовуються одночасно та не виключають один одного.
Так, у розділі 6 Договору встановлено наступний порядок розрахунків між Сторонами за надані послуги.
Розрахунковим періодом за цим Договором є 1 календарний місяць (п. 6.1. Договору)
Користувач здійснює поетапну оплату планової вартості Послуги за кожну декаду розрахункового періоду згідно із такою системою платежів і розрахунків:
1 платіж - до 18 числа розрахункового періоду в розмірі планової вартості послуги, наданої в першій декаді розрахункового періоду;
2 платіж – до 28 числа розрахункового періоду в розмірі планової вартості послуги, наданої в другій декаді розрахункового періоду;
3 платіж – до 08 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом в розмірі планової вартості послуги, наданої в третій декаді розрахункового періоду.
Плановий обсяг послуги, що використовується для розрахунку планової вартості послуги, визначається на підставі даних АКО за кожну декаду розрахункового періоду (п. 6.2. Договору).
Користувач здійснює розрахунок за фактичний обсяг Послуги до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно), на підставі рахунків, актів приймання-передачі Послуги, наданих ОСП, або отриманих за допомогою сервісу електронного документообігу (далі - Сервіс) (автоматизована система, яка забезпечує функціонування електронного документообігу), з використанням у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису особи, уповноваженої на підписання документів в електронній формі.
Вартість наданої Послуги за розрахунковий період визначається до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно). Акти приймання-передачі Послуги направляються Користувачу до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно).
Коригування обсягів та вартості наданої Послуги відповідного розрахункового періоду здійснюється за наступною версією даних комерційного обліку, що надається АКО протягом 10 календарних днів з дати проведення процесу врегулювання в Системі управління ринком, що здійснюється на вимогу та в терміни, передбачені Правилами ринку.
Оплату вартості Послуги після коригування обсягів та вартості Послуг Користувач здійснює до 15 числа місяця, наступного за місяцем, у якому отримано акт коригування до акта приймання-передачі Послуги (включно) або Акт приймання-передачі Послуги щодо проведення донарахувань в минулих періодах (включно).
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09.11.2022 у справі № 904/5899/21, плановий та фактичний обсяг взаємопов`язані та не замінюють один одного, і у відповідача відсутнє право вибору платити за плановий чи за фактичний обсяг. Це означає, що строки виникнення зобов`язання з оплати планового обсягу послуги та фактичного обсягу, а також прострочка їх виконання, обчислюються окремо для кожного виду зобов`язання.
Верховний Суд у постанові від 04.07.2023 по справі № 910/10061/22 виснував, що при розрахунку за послуги користувач та оператор системи передачі зобов`язані використовувати як плановий, так і фактичний обсяг послуги одночасно, які є взаємопов`язані та не замінюють один одного, тобто у користувача відсутнє право вибору платити за плановий обсяг чи за фактичний обсяг. Користувач зобов`язаний здійснити оплату планового обсягу на умовах попередньої оплати протягом розрахункового місяця, а по закінченню відповідного місяця визначити необхідність сплати фактичного обсягу послуг, отриманих за такий розрахунковий місяць.
Отже, як невиконання або неналежне виконання користувачем зобов`язання з оплати планового обсягу на умовах поетапної оплати планової вартості послуги за кожну декаду розрахункового періоду згідно з системою платежів і розрахунків, так і зобов`язання з оплати фактичного обсягу послуг, отриманих за розрахунковий місяць, є порушенням виконання грошового зобов`язання, і передбачає застосування правових наслідків порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з приписами статті 611, 625 ЦК України.
Так, в розрахунку позивача наведений детальний розрахунок інфляційних та річних за кожним періодом окремо, який, на думку суду апеляційної інстанції, є арифметично правильним та повністю відповідає обставинам справи, умовам договору та нормам закону, які регулюють нарахування інфляційних та річних.
Судова колегія зазначає, що як оплата планової вартості послуги, так і остаточний розрахунок за фактичний обсяг послуги по суті є одним і тим самим зобов`язанням з оплати послуги, що надається у відповідному розрахунковому періоді, розподіл такого обов`язку на окремі платежі у часі (попередня оплата, остаточний розрахунок) не створює умов для припинення існування таких частин зобов`язання.
Невиконане зобов`язання зі сплати кожного чергового планового платежу існує у часі з моменту його виникнення і не припиняється по закінченню розрахункового місця, а підлягає виконанню в межах проведення розрахунку за фактичний обсяг наданих послуг. 
Оскільки укладеним між сторонами Договором визначений саме такий порядок розрахунків за надану Послугу як оплата планових платежів та оплата за актом приймання-передачі послуги, то невиконання або неналежне виконання Користувачем як зобов`язання з оплати планового обсягу на умовах попередньої оплати, так і зобов`язання з оплати фактичного обсягу Послуги, отриманої за розрахунковий місяць, є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з нормами статей 611, 625 ЦК України. 
У вказаних висновках колегія суддів звертається до правових висновків Верховного Суду, які викладено у постановах від 09.11.2022 у справі № 904/5899/21, від 24.11.2022 у справі № 927/713/21, від 23.11.2023 у справі № 925/654/22, від 20.02.2024 у справі № 916/1042/22 та від 13.03.2024 у справі № 904/5899/21.
Із урахуванням викладеного, беручи до уваги те, що матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строків оплати за договором, здійснивши перевірку нарахованих та заявлених позивачем до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 252 915, 18 грн та 355 103, 32 грн інфляційних збитків, нарахованих на суми простроченої заборгованості.
При цьому колегія суддів, з огляду на вимоги статей 78, 86 ГПК України, з`ясувала як обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, так і здійснила оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.
Щодо наданого відповідачем контррозрахунку, колегія суддів зазначає таке. 
Так, за твердженням апелянта, у розрахунку 3% річних за період 16.09.2025 - 28.12.2025 позивачем помилково зазначено кількість днів прострочення 59, хоча повинно бути - 104. Тобто, якщо застосувати вірну кількість днів прострочення за вказаний період (104), то розмір 3% річних становить 9,90 грн.
Колегія суддів зазначає, що у відповідності до наданого позивачем розрахунку 3 % річних, останнім взято суму заборгованості у розмірі 1158,21 грн та період з 16.09.2025 - 28.12.2025, з огляд на що сума 3 % річних, за розрахунками позивача, склала 5,62 грн. 
В той же час, за розрахунком суду апеляційної інстанції, 3 % річних за період з 16.09.2025 - 28.12.2025 на суму боргу 1158,21 грн, складають 9,81 грн (1158.21*3/100/365*103).
Однак, частиною 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Тому, позовні вимоги в цій частині задоволено місцевим господарським судом з урахуванням суми заявленої позивачем до стягнення, а колегія суддів не вбачає в цьому жодних порушень норм процесуального права. 
Перевіривши інші розрахунки 3 % річних здійснені позивачем, колегія суддів встановила, що вони здійснені з урахуванням періодів прострочення сплати заборгованості, її розміру (враховуючи часткову оплату), та є арифметично вірними.
Щодо стягнення інфляційних втрат, апелянт стверджує, що розрахунку інфляційних втрат за період 16.10.2025 - 08.12.2025 позивачем помилково використаний сукупний індекс інфляції на рівні 101,3, хоча повинен бути 100,4 (згідно відомостей Державної служби статистики України). Тобто, якщо застосувати коректне значення індексу інфляції за вказаний період (100,4), то розмір інфляційних втрат становить 44 235,66 грн., що є значно меншим у порівнянні з заявленим до стягнення.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 22.09.2020 у справі №918/631/19. 
Суд виходить з того, що порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків.
У постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суд зазначила таке: 
« 38. У судовій практиці господарських судів існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць. 
38.1. Об`єднана палата Касаційного господарського суду вважає за доцільне роз`яснити, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
38.2. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: 
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; 
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. 
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 ЦК України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.
39. З огляду на правові висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у пункті 25 мотивувальної частини цієї постанови, про те, що якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова нараховується в залежності від математичного округлення часу прострочення у неповному місяці, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з доводами позивача за змістом пункту 12 описової частини цієї постанови та вбачає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №910/5625/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18 та від 17.10.2018 у справі №916/1883/16, про те, що якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до боржника (відповідача) відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць».
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за спірний період 16.10.2025 - 08.12.2025, колегія суддів встановила таке. 
Період прострочення: 16.10.2025 - 08.12.2025. 
Сума заборгованості = 11 058 916,24 грн. 
Індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення: жовтень 2025 = 100,9, листопад 2025 = 100,4.
Сукупний індекс інфляції = 100,9:100 (жовтень 2025) * 100,4:100 (листопад 2025) = 1,01303600. 
Інфляційне нарахування = 11058916,24 * 1,01303600 -11058916,24 = 144 164,03 грн. 
В свою чергу, у розрахунку наведеному позивачем, останнім за вказаний період нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі – 143 765,91 грн. Однак, як вже було вказано вище, через обмеження визначені ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів встановила, що порушення у розрахунках трьох процентів річних та інфляційних втрат, про які стверджує апелянт, не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищенаведеним. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення містить належне обґрунтування підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги не містять мотивів, які б вказували на помилковість висновків суду першої інстанції в частині розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат.
Щодо посилання апелянта на неврахуванням місцевим господарським судом наявність форм-мажорних обставин, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до п. 11.1. Договору, сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань за Договором, якщо це є результатом дії форс-мажорних обставин.
За загальним правилом, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (ч. 1 ст. 617 ЦК України). Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. 
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 по справі № 910/15264/21 колегія судів зазначила, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин". 
Так, відповідно до сталої судової практики суду касаційної інстанції, лист ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. 
При цьому, сертифікат ТПП не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин, обставини форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 р. у справі № 908/2287/17, від 21.07.2021 р. у справі № 912/3323/20, від 25.11.2021 р. у справі № 905/55/21). 
Водночас, посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 р. у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 р. у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 р. у справі № 913/785/1 та від 30.11.2021 р. у справі № 913/785/17). 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 
У постанові Верховного Суду від 13.12.2023 р. у справі № 922/193/23 викладений правовий висновок, що "форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі". 
Водночас, Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 р. у справі № 910/7679/22 звертає увагу на те, що "навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливості доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором". 
Так, на переконання відповідача, фактором який вплинув на можливість своєчасних та у повному обсязі розрахунків з позивачем є невиконання Оператором системи передачі своїх зобов`язань за договором про надання послуг із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел.
Однак, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що порушення позивачем платіжної дисципліни за іншими зобов`язаннями, відмінними від тих, що врегульовані даним Договором, призвело до затримки виконання відповідачем обов`язку стосовно оплати наданих послуг за цим Договором, оскільки умовами Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0280-02024-ПП від 01.01.2024 та положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії» не закріплено, що виконання зобов`язань відповідача за вказаним Договором ставиться у залежність від виконання (невиконання) інших зобов`язань позивача перед відповідачем, не врегульованих цим Договором.
Крім того, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Отже, у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (статті 607 ЦК України) або на відсутність вини (стаття 614, 617 ЦК України чи статті 218 ГК України) (аналогічний висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 24.10.2023 у справі № 910/18566/21, від 25.06.2020 у справі № 910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 27.03.2024 у справі № 910/7717/23).
Також, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на ситуацію, що склалась на території Херсонської міської територіальної громади внаслідок проведення активних бойових дії, оскільки, відповідачем не наведеного причинно-наслідкового зв`язку між завданими йому збитками під час перебування на тимчасово окупованій територій у 2022 та неможливістю належним чином виконувати зобов`язання за Договором у спірний період серпень-вересень 2025.
Відповідно, твердження скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, що зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2026 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 31.03.2026 по справі №916/3630/23(916/238/26) залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 06.07.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.