ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 р. м. Ужгород Справа № 909/179/26 

Господарський суд Закарпатської області в складі судді Сисина С.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ», код ЄДРПОУ – 42941187, місцезнаходження - 76019, Івано-Франківська область, Івано-Франківський район, місто Івано-Франківськ, вулиця Пелеша Юліана, будинок 5, корпус 2, офіс 102,
до відповідача: Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄДРПОУ - 44768034, місцезнаходження - 01601, місто Київ, вулиця Руставелі Шота, будинок 9А, в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу - 45554542, місцезнаходження - 88017, Закарпатська область, Ужгородський район, місто Ужгород, вулиця Собранецька, будинок 156,
про стягнення заборгованості за договором на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), інфляційних втрат, 3 % річних, пені та штрафу,
В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» (далі – позивач, ТОВ «ПРО ЗЕМ») через систему «Електронний суд» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою від 11.02.2026 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» (далі – відповідач, ДСГП «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс») про стягнення 206085,37 грн, з яких: 109117,06 грн - заборгованість за договором на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №667 від 10.11.2022, 26064,50 грн інфляційні втрати, 10988,08 грн - 3 % річних, 41777,54 грн - пеня та 18138,19 грн - штраф.
Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на невиконання ДСГП «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» як правонаступником Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Калуське лісове господарство» своїх зобов`язань щодо своєчасної та повної сплати коштів за надані позивачем послуги з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) державної власності згідно з договором на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №667 від 10.11.2022, укладеним між позивачем та Державним підприємством «Калуське лісове господарство», з урахуванням додаткової угоди до цього договору №1 від 10.01.2023, укладеної між ТОВ «ПРО ЗЕМ» і Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» в особі філії «Калуське лісове господарство».
Такі обставини справи є підставою стягнення з відповідача на користь позивача 109117,06 грн - основного боргу за цим договором, а також стягнення 26064,50 грн інфляційних втрат, 10988,08 грн - 3 % річних, 41777,54 грн - пені та 18138,19 грн – штрафу, нарахованих позивачем, враховуючи часткову сплату Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» в особі філії «Калуське лісове господарство» коштів за надані послуги після їх прийняття згідно акту №1 від 04.07.2023 приймання-передачі наданих послуг за договором №667 від 10.11.2022.
Згідно з ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 16.02.2026 справа №909/179/26 за позовом ТОВ «ПРО ЗЕМ» до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» про стягнення 206085,37 грн передана за територіальною підсудністю до Господарського суду Закарпатської області.
Означена справа направлена за територіальною підсудністю згідно супровідного листа Господарського суду Івано-Франківської області №909/179/26/4100/26 від 05.03.2026 та 10.03.2026 надійшла до Господарського суду Закарпатської області.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2026.
Процесуальні дії по справі
Згідно з ухвалою від 16.03.2026 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами та встановив сторонам строки для подання заяв по суті спору.
23.03.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/2619/26).
30.03.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/2887/26).
Згідно з ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
За змістом п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За змістом приписів ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Частиною 8 ст. 252 ГПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Статтею 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно з приписами ч. 4 та 5 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суть спору за позицією позивача
10.11.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» (виконавець) та Державним підприємством «Калуське лісове господарство» (замовник) було укладено договір №667. За умовами цього договору виконавець взяв на себе зобов`язання розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 2309,9 га. Вказані землі розташовані на території Підмихайлівського лісництва у Калуському районі Івано-Франківської області. Крім розробки документації, позивач мав забезпечити державну реєстрацію цих ділянок у Державному земельному кадастрі.
У процесі виконання договору відбулася зміна замовника, так як 10.01.2023 сторони уклали додаткову угоду №1, згідно з якою правонаступником усіх прав та обов`язків ДП «Калуське лісове господарство» стало ДСГП «Ліси України» в особі філії «Калуське лісове господарство». На момент звернення з позовом зазначена філія була припинена, а її функції та зобов`язання в порядку універсального правонаступництва перейшли до ДСГП «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс». Дана обставина, на переконання позивача, є преюдиціальною, оскільки встановлена рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 10.10.2025 та у постанові Західного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 у справі №909/909/25.
Позивач виконав договірні зобов`язання в повному обсязі, що підтверджується актом №1 приймання-передачі наданих послуг від 04.07.2023. Виконавцем було передано замовнику оригінал технічної документації та витяги з Державного земельного кадастру, які свідчать про успішну реєстрацію земельних ділянок на виконання умов договору. Згідно з пунктом 3 вказаного акта, сторони засвідчили, що послуги надані на суму 309117,06 грн належно та якісно, а замовник прийняв їх без будь-яких зауважень.
Пунктом 2.2 договору визначено, що оплата здійснюється замовником протягом 5 банківських днів після прийняття послуг. Враховуючи дату підписання акта, граничним строком оплати було 11.07.2023. Проте відповідач порушив умови договору щодо оплати за надані послуги, а відтак порушив грошове зобов`язання. Протягом тривалого часу заборгованість погашалася лише частково: 28.07.2023 – в сумі 50000 грн; 31.08.2023 - 50000 грн; 25.01.2024 - 50000 грн та 25.06.2024 - 50000 грн. Таким чином, залишок несплаченого основного боргу становить 109117,06 грн.
Через несвоєчасне виконання відповідачем обов`язку з оплати за надані послуги згідно договору, позивач, керуючись ст. 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та п. 6.2 договору, здійснив нарахування додаткових сум за період прострочення з 12.07.2023 по 11.02.2026, зокрема, до суми позовних вимог включено інфляційні втрати в розмірі 26064,50 грн та 3 % річних у розмірі 10988,08 грн, що мають компенсаційний характер і такі виплати до стягнення нараховані позивачем з урахуванням часткової сплати коштів за договором. 
Крім того, позивачем нараховано неустойку (штраф і пеню), яка передбачена договором. Зокрема, сума пені склала 41777,54 грн. Також, оскільки затримка оплати перевищила 30 календарних днів, відповідачу нараховано штраф у розмірі 7 % від простроченої суми, що становить 18138,19 грн. 
Отже, загальна ціна позову, яку позивач просить стягнути з відповідача, складає 206085,37 грн, з яких: 109117,06 грн - заборгованість за договором, 26064,50 грн інфляційні втрати, 10988,08 грн - 3 % річних, 41777,54 грн - пеня та 18138,19 грн – штраф.
Позивач наголошує, що такий спосіб захисту є ефективним і повністю відповідає нормам чинного законодавства та положенням укладеного договору.
Позиція відповідача
У відзиві на позовну заяву від 23.03.2026 відповідач, не заперечуючи проти фактичних обставин справи (укладення договору №667 від 10.11.2022, додаткової угоди №1 від 10.01.2023, підписання акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 04.07.2023, часткової сплати коштів згідно договору), водночас заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію відсутністю правових підстав для покладення на нього відповідальності за порушення, вчинені попереднім боржником, а також порушенням порядку заміни боржника у зобов`язанні. Обґрунтування правової позиції відповідача зводиться до наступних аргументів. 
По-перше, відповідач зазначає, що статус правонаступника щодо зобов`язань філії «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» він набув лише з 01.01.2025 на підставі передавального акта, затвердженого наказом ДСГП «Ліси України» від 31.12.2024 №2340. Оскільки порушення строків оплати за договором відбулося протягом 2023– 2024 років, тобто до моменту виникнення правонаступництва, відповідач вважає, що в його діях відсутня вина як необхідна умова цивільно-правової відповідальності згідно зі ст. 614 ЦК України та п. 6.3 договору. На переконання відповідача, пеня та штраф є персональними заходами відповідальності порушника, а тому не можуть автоматично переходити до правонаступника за порушення, вчинені іншою особою.
По-друге, відповідач наголошує на недотриманні вимог ст.ст. 520, 521 ЦК України щодо заміни боржника у зобов`язанні. Заміна боржника (переведення боргу) можлива виключно за згодою кредитора, яка має бути виражена у письмовій формі. Матеріали справи не містять доказів надання позивачем згоди на таку заміну, а внутрішні накази підприємства про реорганізацію філій є односторонніми розпорядчими актами, які не можуть замінити собою правочин щодо переведення боргу. Відповідач акцентує увагу на тому, що мовчання кредитора не може вважатися згодою на заміну боржника.
По-третє, щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних, відповідач, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, вказує на акцесорний характер цих нарахувань. Він стверджує, що такі виплати можуть бути пред`явлені до нього лише за період, протягом якого він безпосередньо перебуває у статусі боржника, тобто з 01.01.2025. Нарахування за попередні періоди (2023– 2024 роки) мають бути заявлені до особи, яка допустила прострочення в той час.
Крім того, відповідач зауважує на порушенні позивачем принципів добросовісності (ст. 3 ЦК України). Позивач протягом 13 місяців (з моменту правонаступництва) не звертався до відповідача з вимогами про погашення боргу, що призвело до штучного збільшення суми штрафних санкцій та інфляційних нарахувань.
У якості альтернативи відповідач надав власний розрахунок, згідно з яким обґрунтованими можуть вважатися лише інфляційні втрати у сумі 9509,87 грн та 3% річних у сумі 3650,19 грн, розраховані за період з 01.01.2025 по 11.02.2026. Вимоги про стягнення пені та штрафу відповідач вважає безпідставними, оскільки шестимісячний строк нарахування пені сплив ще 11.01.2024, а право на стягнення штрафу виникло у позивача у серпні 2023 року - в обох випадках задовго до моменту переходу зобов`язань до філії «Карпатський лісовий офіс».
Доводи викладені сторонами у інших заявах по суті справи
У відповіді на відзив від 27.03.2026 позивач не погоджується з аргументами відповідача, викладеними у відзиві, та обґрунтовує свою позицію наступними обставинами.
Щодо статусу юридичної особи та відповідальності її філій, позивач наголошує, що згідно зі ст. 55 Господарського кодексу України (далі – ГК України, тут і далі – на момент виникнення спірних правових відносин) та ст. 95 ЦК України, філії не є юридичними особами, а діють від імені та в інтересах головного підприємства. Оскільки ДСГП «Ліси України» є правонаступником усіх прав та обов`язків припиненого ДП «Калуське лісове господарство», саме юридична особа - ДСГП «Ліси України» - несе повну відповідальність за виконання грошових зобов`язань за договором №667 від 10.11.2022. Передача активів та пасивів між внутрішніми структурними підрозділами (від філії «Калуське лісове господарство» до філії «Карпатський лісовий офіс») є процесом внутрішнього господарського управління, який не змінює обсягу відповідальності самої юридичної особи перед кредитором.
Позивач вказує на помилковість тверджень відповідача щодо моменту виникнення правонаступництва (з 01.01.2025). На думку позивача, відповідач безпідставно намагається розмежувати відповідальність за періоди 2023– 2024 років, посилаючись на те, що прострочення було допущено іншою філією. Позивач стверджує, що оскільки ДСГП «Ліси України» визнало себе правонаступником за активами та пасивами згідно з передавальним актом, воно автоматично перейняло і всю заборгованість, включаючи нараховані інфляційні втрати, 3 % річних, пеню та штраф за весь період існування боргу.
Крім того, позивач зазначає, що в даному випадку мало місце універсальне правонаступництво в результаті реорганізації шляхом приєднання. При такому виді правонаступництва до правонаступника переходять абсолютно всі права та обов`язки, які належали правопопереднику на момент реорганізації, незалежно від того, чи були вони окремо зазначені в передавальному акті. Посилання відповідача на норми про переведення боргу (ст. 520 ЦК України) та необхідність згоди кредитора на зміну боржника позивач вважає юридично необґрунтованими, оскільки правонаступництво відбулося в силу закону та розпорядчих актів державних органів, а не на підставі договору про заміну сторони.
Також позивач звертає увагу суду на те, що факт правонаступництва ДСГП «Ліси України» щодо зобов`язань ДП «Калуське лісове господарство» вже встановлений судовими рішеннями, які набрали законної сили (зокрема, у справі №909/909/25), а тому ці обставини є преюдиційними та не потребують повторного доказування згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України. Таким чином, на думку позивача, ДСГП «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» є належним відповідачем, який зобов`язаний сплатити заборгованість та штрафні санкції в повному обсязі.
Фактичні обставини справи встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
10.11.2022 між Державним підприємством «Калуське лісове господарство» (у договорі – замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» (у договорі – виконавець) був укладений договір №667 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (далі – договір).
Згідно з п. 1.1. договору, виконавець зобов`язується надати послуги з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) державної власності орієнтовною площею 2309,9 га (землі Підмихайлівського лісництва: квартали 1-8, 11-14, 16-17, 20-24, 32-39, квартал 9 виділ 24, квартал 19 виділ 26), що перебувають в постійному користуванні замовника відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування та розташовані на території Калуського району Івано-Франківської області (далі - технічна документація), вжити заходів щодо здійснення державної реєстрації земельних ділянок Підмихайлівського лісництва в Державному земельному кадастрі, а замовник зобов`язаний прийняти та оплатити надані виконавцем послуги.
Відповідно до п. 1.2. договору, технічні, економічні та інші вимоги до технічної документації викладені у завданні на складання технічної документації.
Відповідно до п. 2.1. договору, загальна вартість робіт в складі замовлених послуг за цим договором становить 309117,06 грн без ПДВ. Вартість послуг за договором є договірною ціною, що складається на підставі погодженого сторонами кошторису на надання послуг (додаток 1). Сторони підписанням цього договору домовились, що для розрахунку вартості послуг та визначення договірної ціни за основу беруться показники Збірника цін на вишукувальні роботи (ДСТУ Б Д.1.1-7:2013 Ж.2,Ж.3), Збірника Укрупнених кошторисних розцінок на топографо-геодезичні та картографічні роботи, інших актів з врахуванням індексу інфляції.
Згідно з п. 2.2. договору, оплата наданих послуг здійснюється замовником впродовж 5-ти банківських днів після прийняття послуг згідно умов договору.
Відповідно до п. 3.1. договору, приймання наданих послуг за цим договором оформляється актом приймання-передачі наданих послуг (надалі - акт).
Згідно з п. 3.2. договору, замовник зобов`язаний надіслати підписаний зі свого боку акт протягом 3-х днів з моменту отримання ним такого акту від виконавця.
Відповідно до п. 3.3. договору, у разі відмови від підписання акту, замовник протягом 3-х днів з моменту отримання акту, складає вмотивований протокол розбіжностей, в якому визначається термін усунення розбіжностей. 
Згідно з п. 3.4. договору, при неотриманні виконавцем від замовника підписаного та завіреного печаткою акту приймання-передачі наданих послуг або мотивованої відмови від прийняття наданих послуг в обумовлений у п. 3.2. договору термін, послуга вважається прийнятою замовником.
Відповідно до п. 3.5. договору, замовник має право прийняти послуги, зазначені в п. 1.1 цього договору, надані виконавцем достроково, з дотриманням умов розділу 3 даного договору.
Згідно з п. 4.1. договору, початок надання послуг: день підписання цього договору, їх закінчення впродовж шести місяців з моменту укладення договору.
Відповідно до п. 4.2. договору, у разі порушення термінів виконання умов договору не з вини виконавця, сторони шляхом переговорів встановлюють нові терміни надання послуг, про що укладається додаткова угода.
Згідно з п. 5.1. договору, виконавець має право: отримувати всі необхідні для надання послуг документи, інформацію та інші матеріали в якості вихідних даних згідно завдання на надання послуг; наполягати на забезпеченні доступу до земельних ділянок.
Відповідно до п. 5.2. договору, виконавець зобов`язаний: надати із дотриманням вимог законодавства послуги в терміни, передбачені договором; надавати на запит замовника інформацію про стан надання послуг; у разі виявлення технічних неточностей, помилок, що стались із вини виконавця - виправити їх на безоплатній основі.
Згідно з п. 5.3. договору, замовник має право отримувати від виконавця інформацію про стан надання послуг.
Відповідно до п. 5.4. договору, замовник зобов`язаний: надавати всі необхідні для надання послуг та оформлення технічної документації вихідні дані та документи; забезпечити доступ виконавця до земельних ділянок; оплатити надані виконавцем послуги.
Згідно з п. 6.1. договору, за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством та договором.
Відповідно до п. 6.2. договору, за порушення строків оплати надання послуг за договором та терміну надання послуг стягується пеня у розмірі 0,1% надання послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.
Згідно з п. 6.3. договору, сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталось не з її вини.
Згідно з п. 7.1. договору, припинення (розірвання) дії договору можливе в наступних випадках: за домовленістю сторін; в судовому порядку.
Відповідно до п. 8.1. договору, усі спори, пов`язані із виконанням цього договору, вирішуються шляхом переговорів між представниками сторін. У разі недосягнення згоди спір вирішується в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до п. 10.1. договору, договір набирає чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.
Згідно з п. 10.2. договору, зміни до договору можуть бути внесені за взаємною згодою сторін та оформляються шляхом підписання сторонами додаткових угод до договору, що є його невід`ємними частинами.
Відповідно до п. 10.3. договору, усі правовідносини, що виникають у зв`язку із виконанням умов договору і не врегульовані ним, регламентуються згідно із чинним законодавством.
Відповідно п. 2.1, додатку 1 до договору (кошторису на надання послуг) визначено, що загальна вартість послуг за цим договором становить 309117,06 грн.
10.01.2023 між Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» в особі директора філії «Калуське лісове господарство», з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ», з другої сторони, була укладена додаткова угода №1 до договору на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №667 від 10.11.2022 (далі – додаткова угода), відповідно до якої сторони домовилися про наступне:
1. На підставі п. 8 наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 28.10.2022 №925 «Про припинення Державного підприємства «Калуське лісове господарство» та затвердження складу комісії», Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства «Калуське лісове господарство». Відповідно до п. 3.1. Положення про Філію «Калуське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», філія діє від імені Підприємства (ДСГП «Ліси України) та в його інтересах.
У зв`язку з наведеним сторони домовились внести зміни в договір на розроблення технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновленні) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №667 від 10.11.2022, а саме змінити преамбулу тексту договору та викласти її в наступній редакції:
Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі директора філії «Калуське лісове господарство» Демуса Василя Михайловича, що діє на підставі Положення про філію та довіреності №HCE 432839, що від 28 грудня 2022 року (надалі - замовник) - з однієї сторони,
та ТОВ «ПРО ЗЕМ», в особі директора Даравай Ірини Ігорівни, що діє на підставі статуту (надалі - виконавець) - з другої сторони, разом надалі - сторони, а кожен окремо - сторона, уклали даний Договір (далі по тексту - «договір») про наступне:»
2. Сторони також дійшли згоди внести зміни в розділ 11. Договору «РЕКВІЗИТИ СТОРІН».
3. Всі інші умови договору розроблення технічної документацій із землеустрою щодо встановлення (відновленні) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №667 від 10.11.2022 залишаються незмінними.
4. Дана додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами. Відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України умови додаткової угоди застосовуються до правових відносин між виконавцем і замовником з 10.01.2023. 
04.11.2023 Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі директора філії «Калуське лісове господарство» Демуса Василя Михайловича, що діє на підставі Положення про філію «Калуське лісове господарство» та довіреності, посвідченої Рудик В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №2957, виданої 28.12.2022 (надалі - замовник), з однієї сторони, та ТОВ «ПРО ЗЕМ» в особі директора Дарвай Ірини Ігорівни, що діє на підставі статуту (надалі - виконавець), з другої сторони, іменовані надалі - сторони, а кожна окремо - сторона, уклали (склали, підписали та скріпили відтисками печаток) Акт №1 приймання-передачі наданих послуг за договором №667 від 10.11.2022 (далі – акт приймання-передачі) про таке:
1. Виконавець передає, а замовник як правонаступник ДП «Калуське лісове господарство» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реформування управління лісової галузі» від 07.09.2022 №1003 (із змінами), Наказу Державного агентства лісових ресурсів України «Про припинення державного підприємства «Калуське лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення» від 28.10.2022 №925, Наказу Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» «Про затвердження Положення про філію «Калуське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 28.12.2022 №134 приймає надані виконавцем послуги з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) державної власності орієнтовною площею 2309,9 та (землі Підмихайлівського лісництва: квартали 1-8, 11-14, 16-17, 20-24, 32-39, квартал 9 виділ 24, квартал 19 виділ 26), що перебувають в постійному користуванні замовника відповідно до Планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування та розташовані на території Калуського району Івано-Франківської області, за актом приймання-передачі наданих послуг №1 згідно договору №667 від 10.11.2022.
2. Договірна ціна за договором №667 від 10.11.2022 становить 309117,06 грн без ПДВ.
3. Підписання цього акту приймання передачі-передачі наданих послуг №1 сторони підтверджують, що послуги на суму 309117,06 грн без ПДВ за вищевказаним договором надано виконавцем в повному обсязі, незалежно, якісно і сторони взаємних претензій з приводу надання послуг за вищевказаним актом приймання-передачі наданих послуг №1 не мають.
4. Підписання цього акту приймання-передачі наданих послуг №1 сторони підтверджують, що виконавцем замовнику передано оригінал Технічної документації, передбаченої п.1 даного акту приймання-передачі наданих послуг №1
Згідно з платіжною інструкцією №28/07/2023 від 28.07.2023, Філія «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» здійснила переказ грошових коштів на рахунок ТОВ «ПРО ЗЕМ» в сумі 50000,00 грн, призначення платежу – оплата за розробку технічної документації з землеустрою згідно договору №667 від 10.11.2022 без ПДВ.
Відповідно до платіжної інструкції №31/08/2023 від 31.08.2023, Філія «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» здійснила переказ грошових коштів на рахунок ТОВ «ПРО ЗЕМ» в сумі 50000,00 грн, призначення платежу – оплата за розробку технічної документації з землеустрою згідно договору №667 від 10.11.2022 без ПДВ.
Згідно з платіжною інструкцією №1546 від 25.01.2024, Філія «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» здійснила переказ грошових коштів на рахунок ТОВ «ПРО ЗЕМ» в сумі 50000,00 грн, призначення платежу – оплата за розробку технічної документації з землеустрою згідно договору №667 від 10.11.2022 без ПДВ.
Відповідно до платіжної інструкції №2445 від 25.06.2024, Філія «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» здійснила переказ грошових коштів на рахунок ТОВ «ПРО ЗЕМ» в сумі 50000,00 грн, призначення платежу – оплата за розробку технічної документації з землеустрою згідно договору №667 від 10.11.2022 без ПДВ.
Позивачем разом з позовною заявою до суду було подано розрахунок заборгованості за договором №667 від 10.11.2022 (додаткова угода №1 до договору від 11.12.2023), відповідно до якого позивачем нараховано відповідачу заборгованість у сумі 206085,37 грн, з яких: 109117,06 грн сума основного боргу, 26064,50 грн інфляційні втрати, 10988,08 грн 3% річних та 41777,54 грн пені.
Отже, такі обставини справи, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом.
Правове обґрунтування і оцінка суду
При наданні оцінки спірним правовідносинам суд враховує, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.
Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Отже, цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч. 2, 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
З урахуванням наведеного, суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – ГК України) та статті 509 ЦК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 193 ГК України, статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Укладений між сторонами договір на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №667 від 10.11.2022 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 10.01.2023) за своєю правовою природою є договором підряду на виконання проектних та вишукувальних робіт, а тому спірні правовідносини, що виникли між сторонами, підпадають під регулювання відповідних положень ЦК України та ГК України.
Таким чином, станом на день розгляду спору в суді його обставини оцінюються судом із огляду на правила ЦК України та ГК України.
За змістом ч. 1 та 2 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно зі ст. 887 ЦК України, за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Приписами ст. 888 ЦК України визначено, що за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт замовник зобов`язаний передати підрядникові завдання на проектування, а також інші вихідні дані, необхідні для складання проектно-кошторисної документації. Завдання на проектування може бути підготовлене за дорученням замовника підрядником. У цьому разі завдання стає обов`язковим для сторін з моменту його затвердження замовником. Підрядник зобов`язаний додержувати вимог, що містяться у завданні та інших вихідних даних для проектування та виконання пошукових робіт, і має право відступити від них лише за згодою замовника.
Частиною 1 ст. 853 ЦК України передбачено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).
З аналізу вищенаведених норм чинного цивільного законодавства випливає, що договір підряду складається із двох взаємопов`язаних між собою зобов`язань: 1) правовідношення, в якому виконавець має надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; 2) правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.
Закріплене у Цивільному кодексі України визначення договору підряду дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №523/6003/14-ц, у постанові Верховного Суду від 23.09.2025 у справі №909/399/24).
Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими (ч. 4 ст. 882 ЦК України).
Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об`єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою (ч. 6 ст. 882 ЦК України).
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається з матеріалів справи, договір про надання послуг по виготовленню технічної №667 від 10.11.2022 укладений між позивачем, як виконавцем, та Державним підприємством «Калуське лісове господарство», як замовником.
Водночас постановою Кабінету Міністрів України №1003 від 07.09.2022 «Деякі питання реформування управління лісової галузі» утворено Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» та приєднано до нього спеціалізовані державні лісогосподарські підприємства, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів.
Пунктом 5 вказаної постанови визначено, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються, дозвільних документів на спеціальне використання лісових ресурсів та інших документів дозвільного характеру, ліцензій на провадження господарської діяльності та отриманих висновків з оцінки впливу на довкілля до закінчення строку їх дії.
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Державного підприємства «Калуське лісове господарство», код ЄДРПОУ – 22191070, засновником підприємства є Державне агентство лісових ресурсів; 27.09.2024 внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи та зазначено, що правонаступником підприємства є ДСГП «Ліси України».
Відтак, на підставі додаткової угоди №1 від 10.01.2023 до договору на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №667 від 10.11.2022, сторону замовника було змінено на Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Калуське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Як стверджує відповідач, філія «Карпатський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» була утворена відповідно до наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 09.09.2024 №1526. 
Відповідно до наказу Генерального директора ДСГП «Ліси України» від 18.10.2024 №1894 Філія «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» була припинена з передачею активів та пасивів до філії «Карпатський лісовий офіс». 
Наказом ДСГП «Ліси України» від 31.12.2024 №2340 «Про затвердження передавальних актів філій, що координуються Карпатським лісовим офісом» затверджено передавальний акт активів та пасивів від Філії «Калуське лісове господарство» до Філії «Карпатський лісовий офіс». 
Таким чином, згідно доводів відповідача, Філія «Карпатський лісовий офіс» набула статусу правонаступника щодо зобов`язань Філії «Калуське лісове господарство» з 01 січня 2025 року – дати, наступної за датою затвердження передавального акта.
Водночас, згідно п.1 долученого позивачем до відповіді на відзив наказу ДСГП «Ліси України» від 18.10.2024 №1894 «Про припинення філії Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України»» припинено філію «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» шляхом її закриття та у п.5 наказу зазначено про необхідність директору філії «Карпатський лісовий офіс» забезпечити прийняття на облік цієї філії активів та пасивів, отриманих від філії «Калуське лісове господарство» згідно із затвердженим передавальним актом; у п.6 наказу визначено термін припинення філії «Калуське лісове господарство» до 31.01.2025. 
За приписами ч.ч. 1 та 5 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Законом може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання (ст. 106 ЦК України).
Положеннями ст. 107 ЦК України регламентовано порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення.
Поряд з цим, згідно із ч. 1 ст. 89 ЦК України до Єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.
Ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про юридичних осіб правонаступників.
Згідно із ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно філії «Карпатський лісовий офіс» (код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу – 45554542), означена філія є відокремленим підрозділом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та створена 01.10.2024.
Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ст. 95 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 55 ГК України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єкти господарювання мають право відкривати свої філії, представництва, інші відокремлені підрозділи без створення юридичної особи.
Згідно ст. 62 ГК України підприємство це є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.
Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.
З аналізу наведених вище положень законодавства, юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами.
Діяльність філій та представництв, як відокремлених структурних підрозділів не є самостійною та ініціативною, оскільки здійснюється від імені юридичної особи та на визначених нею умовах, при цьому всі ризики як майнового, так і немайнового характеру покладено на юридичну особу, що створила філію (відокремлений структурний підрозділ).
Відповідальність за виконання філією функцій юридичної особи несуть юридичні особи, які створили відповідну філію (відокремлений підрозділ).
Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (аналогічний висновок викладено в пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17).
Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/15792/20).
Згідно зі ст. 14 ГПК України ("Диспозитивність господарського судочинства") суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20) вказано, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд виснує, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» є правонаступником у спірних правовідносинах філії «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», яка уклала додаткову угоду №1 від 10.01.2023 до договору №667 від 10.11.2022, є відокремленим підрозділом ДСГП «Ліси України», а тому є належним відповідачем у справі. 
Спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним виконанням замовником, своїх зобов`язань у частині повної та своєчасної оплати за надані позивачем послуги з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) державної власності орієнтовною площею 2309,9 га (землі Підмихайлівського лісництва), що мало наслідком виникнення заборгованості перед позивачем у розмірі 109117,06 грн основного боргу.
Так, згідно з п. 3.1. договору, приймання наданих послуг за цим договором оформляється актом приймання-передачі наданих послуг. 
Крім того, саме акт виконаних робіт (наданих послуг) є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції, та, відповідно, є підставою для здійснення розрахунків за фактично виконані роботи (надані послуги).
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.05.2018 у справі №914/1556/17.
Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що ДСГП «Ліси України» в особі філії «Калуське лісове господарство» прийняло виконані позивачем роботи без зауважень, акт приймання-передачі наданих послуг від 04.07.2023 за договором №667 від 10.11.2022 на суму 309117,06 грн підписаний та скріплений печаткою ДСГП «Ліси України» в особі Філії «Калуське лісове господарство» без жодних зауважень щодо характеру, обсягу та якості виконаних робіт. Доказів розірвання договору або визнання його недійсним, чи виявлення недоліків проектної документації матеріали справи не містять. 
У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечив належне виконання позивачем робіт за договором та їх отримання ДП «Ліси України» в особі Філії «Калуське лісове господарство» згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 04.07.2023. 
Як було вказано вище, статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
В ч. 1 ст. 598 ЦК України вказано, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За правилами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 2.2. договору, оплата наданих послуг здійснюється замовником впродовж 5-ти банківських днів після прийняття послуг згідно умов договору.
Щодо цього, судом враховано, що у постанові від 01.05.2024 в справі № 910/9635/22, Верховний Суд щодо позовних вимог за первісним позовом про стягнення суми пені, інфляційних втрат та 3% річних, зазначив, що, якщо сторони договору поставки визначили строк з врахування банківських днів від певної дати чи події, то у цьому випадку слід враховувати Порядок здійснення банками операцій за акредитивами, затверджений постановою правління НБУ від 03.12.2003 №514, яким визначено Банківський день, як робочий день банку в тому місці, у якому повинна виконуватися дія, передбачена УПДА (Уніфікованими правилами та звичаями для документарних акредитивів) або іншими міжнародними документами, затвердженими Міжнародною торговельною палатою.
Отже, так як ДП «Ліси України» в особі Філії «Калуське лісове господарство» згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 04.07.2023 за договором №667 від 10.11.2022 на суму 309117,06 грн прийняло виконані роботи за договором у вівторок 04 липня 2023 року, то останнім днем оплати за такі надані послуги був 11.07.2023 (про що також наголошує ТОВ «ПРО ЗЕМ» у позовній заяві).
Як вбачається з долучених до позовної заяви копій платіжних інструкцій у період з 28.07.2023 по 25.06.2024 Філія «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» здійснила переказ грошових коштів на рахунок ТОВ «ПРО ЗЕМ» у загальній сумі 200000 грн, і такі оплати здійснені в наступні дні:
- 50000 грн - згідно з платіжною інструкцією №28/07/2023 від 28.07.2023;
- 50000 грн – згідно з платіжною інструкцією №31/08/2023 від 31.08.2023;
- 50000 грн - згідно з платіжною інструкцією №1546 від 25.01.2024;
- 50000 грн – відповідно до платіжної інструкції №2445 від 25.06.2024.
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Отже, з наведеного суд виснує і погоджується з доводами позивача, що відповідач з 12.07.2023 допустив прострочення виконання зобов`язань за договором щодо сплати 309117,06 грн за надані послуги згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 04.07.2023, так як сплачені у період з 28.07.2023 по 25.06.2024 Філією «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» грошові кошти у загальній сумі 200000 грн (з яких: 28.07.2023 - 50000 грн, 31.08.2023 - 50000 грн, 25.01.2024 - 50000 грн, 25.06.2024 - 50000 грн) сплачені з порушенням умов договору. Відтак, періоди прострочення, що є підставою нарахування 3%річних, інфляційних втрат та пені, становлять:
- з 12.07.2023 по 27.07.2023, враховуючи перерахунок 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №28/07/2023 від 28.07.2023;
- з 28.07.2023 по 30.08.2023, враховуючи перерахунок 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №31/08/2023 від 31.08.2023; 
- з 31.08.2023 по 24.01.2024, враховуючи перерахунок 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №1546 від 25.01.2024;
- з 25.01.2024 по 24.06.2024, враховуючи перерахунок 50000 грн відповідно до платіжної інструкції №2445 від 25.06.2024.
- з 25.06.2024 по 11.02.2026 (день подачі позову), враховуючи наявність у відповідача основного боргу за договором в сумі 109117,06 грн.
Відтак, суд виснує, що у матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано суду доказів щодо повної оплати суми заборгованості за договором у розмірі 109117,06 грн.
Згідно із положеннями ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про те, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 109117,06 грн основного боргу, факт існування якої належним чином доведений та не спростований відповідачем у встановленому законом порядку.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми 109117,06 грн заборгованості за надані послуги є законними, документально доведеними та обґрунтованими, а відтак, підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат
У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати наданих послуг (згідно з п. 2.2 договору) позивачем заявлено до стягнення 26064,50 грн інфляційних втрат та 10988,08 грн - 3% річних від простроченої суми, що нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов`язань згідно з п. 2.2 договору, зокрема щодо оплати наданих послуг у передбачені договором порядок і строк, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Нарахуванням позивачем 3 % річних та інфляційних втрат є правом кредитора (позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язанні, що в даному випадку допущено відповідачем та водночас є підставою для настання для останнього відповідних правових наслідків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Так, в разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Так, у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 наведено висновок, за змістом якого, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази, у тому числі зроблений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Верховний Суд у постановах неодноразово висловлював позицію стосовно того, що з огляду на вимоги частини 5 статті 236, статей 86, 237 ГПК України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (постанови Верховного Суду від 28.01.2019 у справі №922/3782/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 22.11.2023 у справі №904/464/23).
Як було вказано вище, згідно поданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №667 від 10.11.2022 (додаткова угода №1 до договору від 11.12.2023), за неналежне виконання умов договору по сплаті коштів за надані послуги позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 26064,50 грн інфляційних втрат та 10988,08 грн - 3% річних. При цьому, з такого розрахунку вбачається, що позивачем періоди нарахування 3% річних та інфляційних втрат правильно визначено із врахуванням сплати у період з 28.07.2023 по 25.06.2024 Філією «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» грошових коштів у загальній сумі 200000 грн (з яких: 28.07.2023 - 50000 грн, 31.08.2023 - 50000 грн, 25.01.2024 - 50000 грн, 25.06.2024 - 50000 грн). 
Відтак, позивачем правильно визначені періоди прострочення, що є підставою нарахування 3% річних та інфляційних втрат, враховуючи часткову сплату коштів Філією «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», а саме: 
- з 12.07.2023 по 27.07.2023, враховуючи перерахунок 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №28/07/2023 від 28.07.2023;
- з 28.07.2023 по 30.08.2023, враховуючи перерахунок 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №31/08/2023 від 31.08.2023; 
- з 31.08.2023 по 24.01.2024, враховуючи перерахунок 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №1546 від 25.01.2024;
- з 25.01.2024 по 24.06.2024, враховуючи перерахунок 50000 грн відповідно до платіжної інструкції №2445 від 25.06.2024.
- з 25.06.2024 по 11.02.2026 (станом на день подачі позову), враховуючи наявність у відповідача основного боргу за договором в сумі 109117,06 грн.
Водночас відповідач не надав свого контррозрахунку складеного позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань за договором №667 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 10.11.2022.
З урахуванням встановлених обставин справи, умов договору, положень ст.625 ЦК України, суд виснує про правильність та обґрунтованість складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» означеного розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань за договором №667 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 10.11.2022, враховуючи наведені вище періоди прострочення, пов`язані із частковою сплатою боргу за договором Філією «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».
Здійснивши перевірку за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» розрахунку заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних нарахувань, які нараховані позивачем за порушення відповідачем умов договору та грошового зобов`язання за несплату коштів за надані послуги у визначений договором термін, у межах зазначених вище боргових періодів з 12.07.2023 по 11.02.2026 (з урахуванням дат та сум часткових платежів), судом встановлено, що такий розрахунок позивачем проведено правильно, з урахуванням сум заборгованості по договору, обставин справи та відповідно до методики нарахування.
Відтак суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 10988,08 грн 3% річних та 26064,50 грн інфляційних втрат є документально доведеними та обґрунтованими.
Щодо позовних вимог про стягнення штрафу та пені
У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором щодо своєчасної оплати наданих послуг згідно з умовами п. 2.2 договору, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення 41777,54 грн пені та 18138,19 грн штрафу, нарахованих відповідно до п. 6.2 договору.
Щодо таких позовних вимог, судом враховано такі положення законодавства та висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, які відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають застосуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Частина 1 ст. 548 ЦК України передбачає, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
За змістом ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Стаття 231 ГК України регулює розмір штрафних санкцій, встановлених Законом щодо окремих видів зобов`язань. Тобто визначений розмір штрафних санкцій, зміна яких за погодженням сторін не допускається.
Відповідно до ч. 4 і 6 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
З аналізу положень ст. 231 ГК України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.
Тлумачення вказаної норми також дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.
Як наслідок, враховуючи ч. 2 ст. 9 ЦК України та ч. 2 ст. 4 ГК України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, суд вважає, що сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тлумачення положень ч. 3 ст. 549 ЦК України, в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.04.2021 у справі №904/3565/18).
У постанові від 18.09.2024 у справі №924/1012/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що з врахуванням положень ГК України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи №910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи №916/804/17.
Визначаючись із підставністю позову в частині заявленого позивачем до стягнення штрафу в розмірі 7% від вартості послуг, нарахованого за прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 днів, а також пені у розмірі 0,1 відсотка вартості послуг за кожен день прострочення (що передбачено п. 6.2 договору), суд враховує, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою ст. 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, а також приписами ст. 546 ЦК України та ст. 231 ГК України.
Щодо цього суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.
Відповідна правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 9 лютого 2018 року у справі №911/2813/17, від 22 березня 2018 року у справі №911/1351/17, від 17 травня 2018 року у справі №910/6046/16, від 25 травня 2018 року у справі №922/1720/17, від 9 липня 2018 року у справі №903/647/17, від 8 серпня 2018 року у справі №908/1843/17 та від 01 червня 2021 року в справі №910/12876/19.
Суд враховує, що договори, укладені між сторонами, як цивільно-правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, якщо їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов`язання за цими договорами мають виконуватися належним чином (ст. 204 ЦК України).
До позовної заяви долучено розрахунок заборгованості за договором №667 від 10.11.2022 (додаткова угода №1 до договору від 11.12.2023), з якого вбачається, що пеня у виді 0,1 відсотка вартості послуг за кожен день прострочення (що передбачено п. 6.2 договору) нарахована позивачем з урахуванням періодичної сплати (з порушенням строку сплати, зазначеного у п.2.2. договору) у період з 28.07.2023 по 25.06.2024 Філією «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» грошових коштів у загальній сумі 200000 грн (з яких: 28.07.2023 - 50000 грн, 31.08.2023 - 50000 грн, 25.01.2024 - 50000 грн, 25.06.2024 - 50000 грн).
При цьому розмір пені у загальній сумі 41777,54 грн позивачем визначено лише за 3 періоди, а саме: 
- період нарахування пені з 12.07.2023 по 27.07.2023, сума прострочення - 309117,06 грн, враховуючи перерахунок 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №28/07/2023 від 28.07.2023, відтак пеня нарахована у сумі 4945,87 грн (період прострочення 16 днів);
- період нарахування пені з 28.07.2023 по 30.08.2023, сума прострочення – 259117,06 грн, враховуючи перерахунок 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №31/08/2023 від 31.08.2023, відтак пеня нарахована у сумі 8809,98 грн (період прострочення 34 дні);
- період прострочення з 31.08.2023 по 11.01.2024, сума прострочення – 209117,06 грн, враховуючи перерахунок 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №1546 від 25.01.2024, відтак пеня нарахована у сумі 28021,69 грн (період прострочення 134 дні).
Крім цього, враховуючи період прострочення по сплаті коштів за договором у сумі 259117,06 грн, враховуючи сплату коштів у сумі 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №28/07/2023 від 28.07.2023 та сплату 50000 грн згідно з платіжною інструкцією №31/08/2023 від 31.08.2023, за період прострочення з 28.07.2023 по 30.08.2023 (34 дні) по сплаті 259117,06 грн, позивачем відповідно до п.6.2 договору від вказаної суми нараховано штраф в розмірі 7% від вартості послуг, за прострочення виконання такого грошового зобов`язання понад 30 днів, та відтак сума штрафу визначена в розмірі 18138,19 грн
Водночас відповідач не надав свого контррозрахунку складеного позивачем розрахунку пені та штрафу, нарахованого позивачем на підставі п.6.2 договору № 667 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 10.11.2022.
За таких обставин, враховуючи наведені вище положення ст.ст. 610, 612 ЦК України, ст.ст. 216, 218 ГК України, а також встановлені судом обставини справи щодо прострочення відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо оплати наданих послуг, що мала бути здійснена до 11.07.2023 включно, враховуючи встановлені судом періоди прострочення по сплаті коштів за договором згідно акту приймання-передачі наданих послуг, суд дійшов висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача пені у загальному розмірі 41777,54 грн у виді 0,1 відсотка вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, яка нарахована: за період з 12.07.2023 по 27.07.2023 (сума прострочення - 309117,06 грн) в сумі 4945,87 грн, за період з 28.07.2023 по 30.08.2023 (сума прострочення – 259117,06 грн) в сумі 8809,98 грн та за період прострочення з 31.08.2023 по 11.01.2024 (сума прострочення – 209117,06 грн) – у сумі 28021,69 грн.
Враховуючи також наведені вище положення ст.ст. 610, 612 ЦК України, ст.ст. 216, 218 ГК України, а також встановлені судом обставини справи щодо прострочення відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо оплати наданих послуг, що мала бути здійснена до 11.07.2023 включно, враховуючи встановлений судом період прострочення з 28.07.2023 по 30.08.2023 (більше 30 днів) по сплаті коштів за договором у сумі 259117,06 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафу в розмірі 7% від вартості послуг, за прострочення виконання такого грошового зобов`язання понад 30 днів, в розмірі 18138,19 грн.
Перевіривши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» правильність здійсненого позивачем розрахунку та здійснивши оцінку доказів, на яких він ґрунтується, суд вважає правомірним нарахування відповідачу пені, що розрахована позивачем, враховуючи зазначені вище періоди прострочення, у виді 0,1 відсотка вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, в сумі 41777,54 грн та штрафу в розмірі 7% від вказаної суми боргу в розмірі 18138,19 грн, враховуючи прострочення виконання грошового зобов`язання за договором більше ніж на 30 днів.
Щодо доводів відповідача наведених у відзиві на позовну заяву, що статус правонаступника щодо зобов`язань філії «Калуське лісове господарство» він набув лише з 01.01.2025 на підставі передавального акта, затвердженого наказом ДСГП «Ліси України» від 31.12.2024 №2340. Оскільки порушення строків оплати за договором відбулося протягом 2023– 2024 років, тобто до моменту виникнення правонаступництва, то у діях відповідача, на його переконання, відсутня вина як необхідна умова цивільно-правової відповідальності згідно зі ст. 614 ЦК України, що виключає стягнення з нього пені та штрафу. З посиланням на такі обставини відповідач зазначає про відсутність підстав для стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат, визначених позивачем, і наводить свій розрахунок до стягнення з нього інфляційних втрат у сумі 9509,87 грн та 3% річних у сумі 3650,19 грн, розрахований за період з 01.01.2025 по 11.02.2026. 
Не погоджуючись з такими доводами відповідача, суд зазначає, що, як було вказано вище, договір про надання послуг по виготовленню технічної №667 від 10.11.2022 був укладений між позивачем, як виконавцем, та Державним підприємством «Калуське лісове господарство», як замовником.
Водночас, у п.5 постанови Кабінету Міністрів України №1003 від 07.09.2022 «Деякі питання реформування управління лісової галузі», відповідно до якої утворено ДСГП «Ліси України» , також було зазначено, що ДСГП «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються, дозвільних документів на спеціальне використання лісових ресурсів та інших документів дозвільного характеру, ліцензій на провадження господарської діяльності та отриманих висновків з оцінки впливу на довкілля до закінчення строку їх дії.
Враховуючи такі положення постанови Кабінету Міністрів України №1003 від 07.09.2022 «Деякі питання реформування управління лісової галузі»; враховуючи, що засновником Державного підприємства «Калуське лісове господарство» було Державне агентство лісових ресурсів та 27.09.2024 внесено запис про державну реєстрацію припинення цієї юридичної особи та зазначено, що правонаступником підприємства є ДСГП «Ліси України» (що встановлено згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Державного підприємства «Калуське лісове господарство», код ЄДРПОУ – 22191070), а відтак на підставі додаткової угоди №1 від 10.01.2023 до договору №667 від 10.11.2022, в цих договірних відносинах відбулася заміна сторони замовника з Державного підприємства «Калуське лісове господарство» на Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Калуське лісове господарство».
Водночас, у ч.3 ст.95 ЦК України зазначено, що філія не є юридичною особою та вона наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. 
З аналізу положень ст.95 ЦК України, чинних на час виникнення спірних правових відносин положень ст.ст.55, 62 ГК України, вбачається, що діяльність філій, як відокремлених структурних підрозділів не є самостійною та ініціативною, оскільки здійснюється від імені юридичної особи та на визначених нею умовах, при цьому всі ризики як майнового, так і немайнового характеру покладено на юридичну особу, що створила філію (відокремлений структурний підрозділ).
А відтак відповідальність за виконання філією функцій юридичної особи несуть юридичні особи, які створили відповідну філію (відокремлений підрозділ).
Отже, так як на підставі додаткової угоди №1 від 10.01.2023 до договору №667 від 10.11.2022, тим більше ще до підписання акту №1 від 04.07.2023 приймання-передання наданих послуг за договором №667 від 10.11.2022, відбулася заміна сторони замовника з Державного підприємства «Калуське лісове господарство» на Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Калуське лісове господарство»; враховуючи, що з наказу ДСГП «Ліси України» від 18.10.2024 №1894 «Про припинення філії Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України»» вбачається припинення означеної філії «Калуське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», а у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно філії «Карпатський лісовий офіс» зазначено, що вказана філія є відокремленим підрозділом ДСГП «Ліси України», то з наведеного обгрунтовано встановлено, що вже з 10.01.2023 ДСГП «Ліси України», а відтак і Філія «Карпатський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» як відокремлений підрозділ юридичної особи - ДСГП «Ліси України» набуло прав та обов`язків за договором №667 від 10.11.2022 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, з урахуванням укладеної додаткової угоди №1 від 10.01.2023 до цього договору.
При цьому, факт укладення додаткової угоди №1 від 10.01.2023 до договору №667 від 10.11.2022 ще до підписання акту №1 від 04.07.2023 приймання-передання наданих послуг за договором №667 від 10.11.2022, спростовує доводи відповідача з посиланням на ст.520 ЦК України про необхідність отримання згоди кредитора на заміну боржника у зобов`язанні, так як станом на день виникнення 10.01.2023 у ДСГП «Ліси України» прав та обов`язків за договором №667 від 10.11.2022 (тобто після підписання додаткової угоди №1 від 10.01.2023 до цього договору), у ДСГП «Ліси України», а відтак і у Філії «Карпатський лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» ще не було зобов`язань по оплаті за надані послуги за договором, так як такі зобов`язання по сплаті коштів в сумі 309117,06 грн настали після підписання ДСГП «Ліси України» в особі Філії «Калуське лісове господарство» акту №1 від 04.07.2023 приймання-передачі наданих послуг за договором.
Крім цього, уклавши додаткову угоду №1 від 10.01.2023 до договору №667 від 10.11.2022, позивач погодився з наявністю підстав для заміни замовника у цих договірних відносинах.
З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що посилання відповідача на відсутність його вини у порушенні зобов`язань через набуття правонаступництва лише з 01.01.2025 є необґрунтованими. Оскільки філія не є окремою юридичною особою, відповідальність за виконання нею своїх зобов`язань несуть юридичні особи, які створили таку філію, або їх універсальні правонаступники в силу закону. Відтак, відповідач як універсальний правонаступник у повному обсязі несе відповідальність за невиконання зобов`язань перед позивачем за договором з урахуванням укладеної додаткової угоди, незалежно від дати затвердження передавального акта.
Щодо права суду з власної ініціативи зменшити розмір пені та/чи штрафу та наявності підстав для зменшення стягнення з відповідача неустойки. 
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
З врахуванням змісту ст. 549 ЦК України з приводу поняття неустойки та підстав її стягнення, суд зазначає, що неустойка (штраф, пеня) - це є спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Суд зауважує, що судова практика щодо застосування вказаних положень ЦК України наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17 від 03.04.2024 у справі №924/706/23 та багато інших) і відповідно до неї при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;
- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;
- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;
- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;
- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
З урахуванням наведеного, з метою забезпечення завдань господарського судочинства щодо справедливого та неупередженого вирішення судом спору в даній справі; дотримання при цьому таких принципів господарського судочинства як верховенство права, добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, при розгляді справи суд з власної ініціативи перевірив наявність підстав для зменшення пені та штрафу за порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №910/11733/18 у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання.
Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
У постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Зі змісту ч. 3 ст. 551 ЦК України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).
Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. ст. 86, 236 - 238 ГПК України).
Так, ст. 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Водночас, суд зазначає, що на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду 15.02.2023 у справі №920/437/22, від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 29.05.2023 у справі №904/907/22, від 20.12.2023 у справі №916/2263/22.
Як встановлено судом, пеня в загальному розмірі 41777,54 грн нарахована позивачем враховуючи три періоди прострочення, а саме:
- період нарахування пені з 12.07.2023 по 27.07.2023, сума прострочення - 309117,06 грн, відтак пеня нарахована у сумі 4945,87 грн (розмір пені від суми боргу, за який нарахована пеня, становить 1,16%);
- період нарахування пені з 28.07.2023 по 30.08.2023, сума прострочення – 259117,06 грн, відтак пеня нарахована у сумі 8809,98 грн (розмір пені від суми боргу, за який нарахована пеня, становить 3,40%);
- період прострочення з 31.08.2023 по 11.01.2024, сума прострочення – 209117,06 грн, відтак пеня нарахована у сумі 28021,69 грн (розмір пені від суми боргу, за який нарахована пеня, становить 13,4 %).
Крім цього, враховуючи період прострочення (більше 30 днів) по сплаті коштів за договором у сумі 259117,06 грн, за період прострочення з 28.07.2023 по 30.08.2023, позивачем відповідно до п.6.2 договору від вказаної суми нараховано штраф в розмірі 7% у сумі 18138,19 грн (тобто, розмір штрафу від суми боргу, за який він нарахований становить 7%).
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відповідач під час розгляду справи не заявляв клопотання про зменшення розміру штрафу чи пені, не навів поважних причин несвоєчасного виконання зобов`язань та лише безпідставно вказував про відсутність підстав для стягнення з нього штрафу та пені.
Відтак, суд зазначає, що, як було вказано вище, враховуючи суми прострочення, від яких позивачем на підставі п.6.2 договору нараховані штраф і пеня, такі їх розміри неустойки (пені та штрафу) становлять не більше 13,4 %, а, отже, відсутні підстави вважати такий розмір неустойки (штрафу та пені) явно не співмірним розміру простроченого зобов`язання.
При цьому, суд враховує, що позивач і відповідач у спірних правовідносинах беруть участь як господарюючі суб`єкти та відповідно несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. У зв`язку з цим суд зазначає, що відповідач як сторона договору добровільно його уклав та добровільно визначив штрафні санкції та їх розмір у виді штрафу і пені, та погодився із такими розмірами штрафу та пені.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Врахувавши такі обставини та обов`язковість договору, суд виснує про відсутність обставин справи, які би вказували про право суду зменшити заявлені до стягнення позивачем пеню та штраф. 
При цьому, суд враховує, що станом на час ухвалення рішення сума основного боргу за договором у розмірі 109117,06 грн не сплачена відповідачем.
Отже, оскільки відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру пені та штрафу, не навів виняткових обставин, які б давали підстави для зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки і такі обставини не встановлені судом; враховуючи, що за відсутності обставин справи, які би свідчили про наявність підстав для зменшення розміру пені та штрафу, у випадку їх безпідставного зменшення - це призведе до порушення принципу рівності сторін та порушення балансу інтересів сторін, суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов висновку про стягнення з відповідача пені в сумі 41777,54 грн та штрафу в розмірі 18138,19 грн, нарахованих за порушення відповідачем умов договору № 667 від 10.11.2022 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Щодо обґрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ст.ст. 13 - 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В силу приписів ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ГПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, від 21.06.2023 у справі №916/3027/21).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Розподіл судових витрат
Відповідно до наданої платіжної інструкції №1365 від 02.02.2026, при поданні позовної заяви через систему «Електронний суд» про стягнення заборгованості в сумі 206085,37 грн, позивачем було здійснено сплату судового збору в розмірі 2662,40 грн. 
Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).
Відтак, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору повністю.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 252, 256 ГПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позов задовольнити.
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ - 44768034, місцезнаходження - 01601, місто Київ, вулиця Руставелі Шота, будинок 9А) в особі філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу - 45554542, місцезнаходження - 88017, Закарпатська область, Ужгородський район, місто Ужгород, вулиця Собранецька, будинок 156) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРО ЗЕМ» (код ЄДРПОУ – 42941187, місцезнаходження - 76019, Івано-Франківська область, Івано-Франківський район, місто Івано-Франківськ, вулиця Пелеша Юліана, будинок 5, корпус 2, офіс 102) 206085,37 грн (двісті шість тисяч вісімдесят п`ять гривень 37 копійок) з яких: 109117,06 грн (сто дев`ять тисяч сто сімнадцять гривень 06 копійок) – заборгованість за договором на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) №667 від 10.11.2022, 26064,50 грн (двадцять шість тисяч шістдесят чотири гривні 50 копійок) – інфляційні втрати, 10988,08 грн (десять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім гривень 08 копійок) - 3 % річних, 41777,54 грн (сорок одна тисяча сімсот сімдесят сім гривень 54 копійки) – пеня, 18138,19 грн (вісімнадцять тисяч сто тридцять вісім гривень 19 копійок) - штраф, нараховані за порушення умов договору №667 від 10.11.2022, а також стягнути 2662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок) у повернення сплаченого судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
На підставі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою ст. 256 ГПК України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Суддя  С.В. Сисин