Справа № 369/13411/24
Провадження № 2-о/369/56/26
РІШЕННЯ
Іменем України

07.07.2026 року 16 червня 2026 року 
м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.,
секретаря Худинець Д.С.
за участі
заявника ОСОБА_1 
представника заінтересованої особи Куртмоллаєв А.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Київ цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерство оборони України 

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області звернулася ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Свої доводи обґрунтовує тим, що вона та ОСОБА_5 з квітня 2022 року і до моменту його зникнення проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, малий спільний бюджет. Шлюб не реєстрували через відсутність нагальної необхідності. У цей час вони не перебували в інших зареєстрованих шлюбах. Разом проживали в м.Вишневе, також займались благоустроєм дачного будинку в с.Бобриця. Вона знайома з його батьками, які проживають на окупованій території, але надали до суду відеозвернення. Також на окупованій території залишився проживати і його син – ОСОБА_6 , 2006 року народження. 
Після початку війни, 28 червня 2022 року ОСОБА_7 був мобілізований до ЗСУ і з того часу і до червня 2024 року підтримували сімейні стосунки, вона як дружина 03 липня 2024 року отримала сповіщення про зникнення безвісти 21 червня 2024 року ОСОБА_8 . 
Встановлення даного факту їй необхідно, оскільки на неї поширюватимуться положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та отримання передбачених законодавством виплат, компенсацій та пільг.
Просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю як жінка та чоловік ОСОБА_1 , 1979 року народження, та ОСОБА_5 , 1977 року народження, що зник безвісти за особливих обставин 21 червня 2024 року, без реєстрації шлюбу в період з квітня 2022 року до 21 червня 2024 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 серпня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі №369/13411/24, призначено судове засідання.

03 грудня 2024 року до суду надійшли пояснення представник Міністерства оборони України. Вказали, що на даний час ОСОБА_5 є зниклим безвісти військовослужбовцем і відсутні докази того, що він мав намір і бажання одружитись з заявницею. А тому у разі його появи, повернення його права будуть порушені. Чинним законодавчими актами встановлюються та виплачується дружинам військовослужбовців. Тому навіть встановлення факту заявнику не надасть права на отримання нарахованого і невиплаченого грошового забезпечення, тобто мета заявниці не буде досягнута.
Також вважають, що заявницею не надані належні та допустимі докази проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства з військовослужбовцем. Вказали, що встановлення факту проживання однією сім`єю заявниці із військовослужбовцем не дасть їй можливості в подальшому отримати грошове забезпечення, оскільки з поданих нею до суду документів неможливо встановити наявність чи відсутність інших осіб, що можуть претендувати на виплату відповідної одноразової грошової допомоги. Просили суд врахувати пояснення та залишити заяву без розгляду.

У судовому засіданні 19 березня 2025 року до участі в справі залучено у якості заінтересованих осіб: ОСОБА_2 (мати), ОСОБА_3 (батько), ОСОБА_4 (син).

У судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 подану заяву підтримав, просили її задовольнити.
У судовому засіданні представник заінтересованої особи – Міністерства оборони України проти задоволення заяви заперечував, просив відмовити. 
Представника Боярського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) подали заяву про розгляд справи у їх відсутність.
У судове засідання заінтересовані особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення оголошення. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Будь-яких пояснень, заперечень суду не подавали.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши заявлених свідків, суд приходить до висновку, що вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.
За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.
Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу здійснюється судом в порядку окремого провадження. Норма статті 315 ЦПК України щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки застосовується до правовідносин, які виникли з 01 січня 2004 року (набрання чинності Сімейним кодексом України від 10 січня 2002 року №2947-III).
При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на військовій службі в ВЧ НОМЕР_1 , призваний на військову службу за призовом по мобілізації 28 червня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_2 .
03 липня 2024 року на адресу ОСОБА_1 надійшло сповіщення сім`ї №323 про те, що «Ваш чоловік, солдат ОСОБА_5 …під час виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, захищаючи територіальну цілісність та державний суверенітет України, виявивши стійкість і мужність, зник безвісти 21 червня 2024 року в районі виконання завдань за призначенням в ході ведення бойових дій в районі н.п. Часів Яр Донецької області».

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).
За змістом частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з положеннями статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Відповідно до пункту 4 статті 16 цього Закону до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать:
діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 стверджувала, що встановлення даного факту необхідне для можливості здійснення нею розшукових дій щодо ОСОБА_5 .. У своїй заяві стверджувала, що встановлення факту необхідне для підтвердження соціального статусу дружини та можливості реалізації прав, передбачених Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», - для отримання виплат, компенсацій та пільг як дружина ОСОБА_5 . 
У судовому засіданні ОСОБА_1 суду пояснила, що познайомилась з ОСОБА_5 у березні 2022 року, на початку квітня 2022 року почали проживати разом. У травні ОСОБА_5 вирішив піти служити та вже з червня перебував на службі. На час несення служби вони постійно спілкувались, вона його підтримувала, він їй переказував кошти, її син допомагав з військовими зборами. На час своїх відпусток, ОСОБА_5 приїжджав до неї, вони разом проводили час, їздили на дачу, де ОСОБА_5 допомагав робити ремонт. Вони мали плани на майбутнє.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, свідоцтво про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16ц, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.
В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх Верховний Суд у постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц також зазначив, що самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Так, надані позивачкою на підтвердження своїх вимог про спільне проживання осіб акт депутата Вишневої міської ради№1/04 від 16 липня 2024 року в квартирі АДРЕСА_1 , акт голови СТ Аврора №1/07 від 17 липня 2024 року суд оцінює критично. Так, дані акти підтверджують їх періодичне спільне проживання. Але з даних актів не можливо встановити ні періодичність, ні тривалість, ні ведення ними спільного господарства, в чому виявлялась турбота та піклування.
Подані копій фото та оглянутий фотоальбом спільного проводження часу, відпочинку, за твердженнями заявниці з ОСОБА_5 та покази свідків, які знайомі з позивачкою, є близькими, у різні часи та стверджували, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, є безпідставним, оскільки факт періодичного проживання, спільного відпочинку, проведення часу без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Факт спільного відпочинку, проведення спільно часу у період відпустки, спільна присутність на святкуванні, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки (які не були регулярними), самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.
З пояснень ОСОБА_1 судом встановлено, що по суті вона та ОСОБА_5 разом проживали всього кілька місяців, а в подальшому це було роздільне проживання через перебування на військовій службі та спільне проживання на час його відпусток. Разом з тим, роздільне проживання за поважних причин (а перебування на військовій службі у період воєнного стану є поважною причиною) стосується лише офіційно зареєстрованих шлюбів.
З оглянутих в судовому засіданні фотографій, показів допитаних в судовому засіданні свідків судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були знайомі, у них виникли романтичні відносини, виникли почуття. Але відсутні докази, що за короткий проміжок часу між ними виникнули відносини, притаманні подружжю, відсутні пояснення щодо розподілу їх прав та обов`язків, яким чином формувався їх спільний бюджет на місяць, яким чином ними велось спільне господарство, приймались рішення про купівлю речей. 
Оглянутий в судовому засідання відеозапис звернення батьків - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх письмові звернення до суду також не доводить факту спільного проживання з квітня 2022 року по червень 2024 року, оскільки батьки про проживання їх сина та ОСОБА_1 відомо лише зі слів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . У листах містяться лише загальні вислови щодо спільного проживання, ведення господарства, без жодної конкретизації обставин їх життя.
Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження вимог про спільне проживання.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст. 293, 294, 315, 319, 259, 263-265 ЦПК України, суд, 

У Х В А Л И В:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерство оборони України – відмовити. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 07 липня 2026 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ