КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/3413/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 379/1313/25

18 травня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 15 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Разгуляєвої О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Таращанського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шлюб між ними припинено з 2023 року, дитина повністю перебуває на утриманні позивачки.
Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини весь час з моменту розлучення. Відповідач є працездатною особою, зареєстрований, як фізична особа- підприємець, має дохід. Також з вересня 2022 і по теперішній час відповідач є військовослужбовцем, але допомоги на утримання дитини надав за цей час тричі, в сумі на власний розсуд, що і змусило її звернутися до суду з цим позовом.
З огляду на вище викладене просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 25000,00 грн щомісяця, з щорічною індексацією згідно закону, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня розірвання шлюбу з 11.12.2023, і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 15 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000,00грн, щомісяця, з щорічною індексацією згідно закону, починаючи з 24.07.2025, і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
В іншій частині позову - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано інформацію щодо майнового стану відповідача та критично оцінив надані документи. 
Вказує на те, що суд першої інстанції не врахував, що закриття ФОП залишає у власності відповідача всі потужності та товари, які є у його власності, отже закриття ФОП є намаганням відповідача приховати реальні доходи з метою зменшення рівня розміру аліментів. 
Також апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що в матеріалах справи відсутні докази щодо невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. 
Звертає увагу суду на те, що відповідач було надано докази перерахування коштів лише з того моменту, як позивач ініціювала розгляд даної справи. 
24 листопада 2025 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначав, що не погоджується з доводами апеляційної скарги оскільки вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.8).
Згідно копії рішення Таращанського районного суду від 11.12.2023 року в справі №379/1744/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано(а.с.6-7).
До позовної заяви долучено копії декларацій платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за період з 2021 року по 2024 року. Відповідно до вищевказаних декларацій ФОП ОСОБА_2 здійснював роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах та отримував дохід від господарської діяльності (а.с.9-22).
З долучених до відзиву документів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації з 22.09.2022 (а.с. 46), отримує заробітну плату, загальна сума доходу заявника за період з січня 2025 року по липень 2025 становить 353561,07 грн (а.с.47).
Відповідачем до матеріалів справи долучені платіжні інструкції про перерахування на карту ОСОБА_1 коштів із зазначенням в призначенні платежу, що це аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , а саме: 18.05.2025 -14050,00 грн (а.с. 48); 20.07.2025- 14050,00 грн (а.с. 49); 21.06.2025- 10050,00 грн (а.с. 50).
Також згідно копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Козир М.А. 05.12.2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1865, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (покупці) придбали квартиру в с. Новосілки Чабанівської ТГ Фастівського району Київської області (а.с.51-54). Квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (по 1/2 частці кожен) (а.с.55).
Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 14.05.2025 було внесено запис до ЄДР про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 (а.с.60-61).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не зазначено та не доведено, які витрати вона несе щомісячно, утримуючи дитину, на підтвердження заявленої суми. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження потреби саме дитини, на утримання якої такі аліменти мають стягуватися, у доцільності стягнення аліментів у заявленому позивачем розмірі, адже найголовнішою причиною призначення аліментів є потреба в них саме дитини. Суд не прийняв до уваги надані позивачем копії квитанцій витрат позивача на утримання дитини(а.с. 75-89), оскільки такі квитанції не містять жодних відомостей, які б дозволяли ідентифікувати, що всі ці витрати були здійснені в інтересах дитини та на потреби саме дитини ОСОБА_4 . Суд враховув, що позивачкою не надано доказів у підтвердження необхідності отримувати аліменти у розмірі 25000 грн, відсутність доказів розміру коштів, які на утримання дочки витрачає позивачка, а саме у розмірі, зазначеному у позовній заяві. Враховуючи рівність обов`язків батьків щодо утримання малолітньої доньки, беручи до уваги не повністю доведений позивачкою розмір аліментів, суд з врахуванням встановлених в ході розгляду обставин справи прийшов до висновку, про необхідність стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн. щомісяця, з щорічною індексацією згідно закону, починаючи з 24.07.2025, і до досягнення дитиною повноліття.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.
При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.
Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 грн.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги обов`язок обох батьків утримувати до повноліття своїх дітей, керуючись інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на дитину у розмірі 10 000,00 грн.
Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не було враховано інформацію щодо майнового стану відповідача та критично оцінив надані документи, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції врахував наявні в матеріалах справи докази, зокрема довідку про заробітну плату (грошове забезпечення) старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_2 , у період з січня 2025 року по липень 2025 року відповідно до якої ОСОБА_2 за період з січня 2025 року по липень 2025 року, отримав грошові кошти у розмірі 353 561,07 гривень.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не врахував, що закриття ФОП залишає у власності відповідача всі потужності та товари, які є у його власності, отже закриття ФОП є намаганням відповідача приховати реальні доходи з метою зменшення рівня розміру аліментів, колегія суддів відхиляє, оскільки доказів на підтвердження даних обставин позивачем не надано. 
Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, яким районним судом надана правильна і належна оцінка.
Щодо клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення апеляційного провадження у даній справі.
В обгрунтування доводів клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі відповідач зазначав, що з 22 вересня 2022 року він проходить військову службу у Збройних Силах України та фактично залучений до виконання службових завдань, а тому наявні підстави для зупинення провадження у даній справі. 
На підтвердження своїх доводів відповідач надав довідку № 185 від 23 листопада 2025 року відповідно до якої капітан медичної служби ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації з 22.09.2022 в 23 військовій санітарній летючці. 
Перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення апеляційного провадження у даній справі не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Дотримання розумних строків розгляду справи є одним з пріоритетних принципів судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких провадження може бути зупинено.
Зупинення провадження у справі це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії.
Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Зупинення провадження у справі застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань цивільного судочинства.
Підстави обов`язкового зупинення провадження регламентовані статтею 251 ЦПК.
Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК).
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Volovik v. Ukraine, № 15123/03, § 45).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Колегія суддів зазначає, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
Окрім того, для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).
Системний аналіз статті 251 ЦПК дає підстави дійти висновку, що обов`язок суду зупинити провадження у справі має бути зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, зокрема, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду, або за ситуації, коли особа у зв`язку із відповідними об`єктивними обставинами позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, визначені Конституцією України та процесуальним законодавством.
Щодо правового висновку Великої Палати Верховного Суду в справі № 754/947/22, колегія суддів зазначає наступне.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року в справі №754/947/22, зробила такий висновок щодо застосування пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК:
"1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні".
Вказаним висновком Велика Палата Верховного Суду вирішила тривалу правову проблему щодо неоднакового застосування положень пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК в питаннях: (1) наявності статусу «переведення на воєнний стан» Збройних Сил України та інших утворених відповідно до закону військових формувань; (2) належних доказів на підтвердження перебування військовослужбовця на військовій службі; (3) права військовослужбовця на надання згоди на продовження розгляду справи без зупинення провадження у справі.
Водночас, у пунктах 98-100 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що "розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі [на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК]. Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та диспозитивність цивільного процесу. Отже, під час застосування пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства".
Правосуддя вимагає справедливого і збалансованого судового провадження, котре базується на дотриманні принципів верховенства права, диспозитивності і пропорційності, а також має відповідати стандартам Конвенції (пункт 112 вказаної постанови Великої Палати).
За змістом ЦПК Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у конкретних справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в подібних суспільних правовідносинах (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19).
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
Спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини 2 статті 389 та пункту 5 частини 1 статті 396 ЦПК, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.
Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).
Колегія суддів вказує на те, що матеріально-правові відносини у справі № 754/947/22, в якій Велика Палата Верховного Суду, сформулювала правовий висновок, та справі, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції відрізняються. 
Ця справа стосується насамперед захисту інтересів дитини. 
Отже, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №754/947/22 не можна розуміти як безальтернативний обов`язок суду зупинити провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК у справі, що стосується інтересів дитини, без з`ясування судом, чи таке зупинення є сумісним із завданнями цивільного судочинства та стандартами Конвенції.
Щодо забезпечення найкращих інтересів дитини
Статтею 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість.
27 лютого 1991 року Верховна Рада України постановою № 789-XII ратифікувала Конвенцію про права дитини, прийняту на 44-ій сесії Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, якою визнала необхідність особливого захисту дитини, що була передбачена в Женевській декларації прав дитини 1924 року, Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, та визнана в Загальній декларації прав людини, в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (в статтях 23 і 24), в Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права (в статті 10), а також у статутах спеціалізованих установ і міжнародних організацій, що займаються питаннями благополуччя дітей.
Згідно з статтею 3 Конвенції про права дитини (1989 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
У даній справі колегії суддів належить, зокрема, вирішити особливості застосування зупинення провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, з урахуванням характеру спірних правовідносин, що стосуються прав та інтересів дитини.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 ЦПК).
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України (частина друга статті 3 ЦПК).
Статтею 10 ЦПК встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі також ЄСПЛ) як джерело права.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах, що стосуються прав та інтересів дитини, а саме її матеріального забезпечення, вирішення питання про застосування положення пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК щодо обов`язку суду зупинити провадження у справі за участю відповідача, який є військовослужбовцем залежить, зокрема, від того, чи відповідатиме застосування відповідного процесуального заходу, Конституції України, Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).
Колегія суддів вважає, що в даному випадку коли спір стосується стягнення на користь дитини аліментів зупинення провадження у даній справі фактично становить втручання у права малолітньої дитини, гарантовані статтею 6 Конвенції в аспекті вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру упродовж розумного строку.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що метою Конвенції є захист прав, які є не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними. Це зауваження стосується, зокрема, права на доступ до суду з огляду на те, яке важливе місце посідає право на справедливий судовий розгляд у демократичному суспільстві (див. справу Stanev v. Bulgaria, § 231, Witkowski v. Poland, § 43).
Вислів «згідно із законом», про який йдеться у статті 8 Конвенції, не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.
Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі Walchli v. France, § 29, Alvanos v. Greece, § 25, Witkowski v. Poland, § 44).
У практиці ЄСПЛ визначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справі Zubac v. Croatia, § 97).
Також оскаржуваний захід щодо зупинення судом провадження у справі повинен мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».
Принцип «необхідності у демократичному суспільстві» включає наявність конкуруючого приватного інтересу; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу повинні бути «відповідними і достатніми». Для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а саме втручання має бути пропорційним законній меті.
У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес і перебуває в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.
Отже, будь-яка особа, провадження у справі якої зупиняється судом, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність достатніх підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, у спірних правовідносинах, що стосуються прав та інтересів дитини, суду необхідно забезпечити справедливий баланс між конкуруючими інтересами дитини, яка має право на (і) розумний строк розгляду справи, що стосується майнових прав дитини; забезпечення її належного матеріального утримання від батьків, та конкуруючим інтересом передбачуваного батька, який проходить військову службу на змагальність та диспозитивності цивільного судочинства.
Щодо права на розумний строк розгляду справи
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що Держави-члени Конвенції зобов`язані організувати свої судові системи таким чином, щоб їхні суди могли гарантувати право кожного на остаточне рішення у спорах щодо цивільних прав та обов`язків протягом розумного строку (див. рішення ЄСПЛ у справі Comingersoll S.A. v. Portugal, [ВП], 2000, § 24).
Розумність тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та відповідно до таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також питання, що стали предметом спору й вирішення яких мало значення для заявника (див. рішення ЄСПЛ у справах: Frydlender v. France, [ВП], 2000, § 43; Surmeli v. Germany, [ВП], 2006, § 128; Nicolae Virgiliu Tгnase v. Romania, 2019, § 209, Bieliсski v. Poland, 2022, §§ 42-44).
Європейський суд з прав людини звертає увагу, що незважаючи на те, що національні органи влади не можуть нести відповідальність за поведінку відповідача, тактика затягування, яку використовує одна зі сторін, не звільняє органи влади від обов`язку забезпечити проведення судового розгляду в розумні строки (див. рішення ЄСПЛ у справі Mincheva v. Bulgaria, 2010, § 68).
Навіть у правових системах, що застосовують принцип, згідно з яким процесуальна ініціатива покладається на сторони провадження, позиція останніх не звільняє суди від обов`язку забезпечити швидкий судовий розгляд, передбачений пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справах: Surmeli v. Germany, [ВП], 2006, § 129; Tierce v. San Marino, 2003, § 31).
Те ж саме стосується випадків, коли під час провадження необхідна співпраця експерта: відповідальність за підготовку справи та швидке проведення судового розгляду покладається на суддю (див. рішення ЄСПЛ у справах: Surmeli v. Germany, [ВП], § 129; Versini v. France, § 29).
Особливої ретельності вимагають справи, що стосуються цивільного стану (див. рішення ЄСПЛ у справах: Bock v. Germany, 1989, § 49; Mikuliж v. Croatia, 2002, § 44).
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що справи про захист прав дітей повинні розглядатися якомога швидко (див. рішення ЄСПЛ у справах: Hokkanen v. Finland, 1994, § 72; Niederboster v. Germany, 2003, § 39).
Щодо права військовослужбовця на змагальну процедуру
Частинами 1-4 статті 12 ЦПК встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Легітимна мета зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК полягає у захисті прав військовослужбовців на змагальну процедуру, які через виконання військового обов`язку об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
Разом з тим, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства (частини перша, друга статті 44 ЦПК).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами (пункт 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК).
Вирішуючи клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у даній справі колегія суддів вважає, що ключовим для вирішення питання про наявність підстав для зупинення провадження у спірній справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, є з`ясування того, чи застосування такого процесуального заходу відповідає завданню цивільного судочинства, чи є сумісним із основними засадами судочинства, зокрема, верховенством права, чи забезпечується справедливий баланс конкуруючих інтересів, з урахуванням характеру спірних правовідносин, конкретних обставин справи та поведінки учасників справи.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та на апеляційну скаргу. Розгляд даної справи судом апеляційної інстанції здійснюється в порядку письмового провадження без виклику учасників справи. Під час перегляду справи судом апеляційної інстанції було вивчено всі докази які були надані сторонами на підтвердження своїх доводів. 
Окрім того, відповідно до пункту 18 статті 10-1 вказаного Закону під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, додаткова відпустка, визначена Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з дозволу командира (начальника) військової частини, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
За рішенням командира (начальника) військової частини військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин без збереження грошового забезпечення загальною тривалістю не більш як 15 календарних днів на рік (пункт 10 статті 10-1 цього Закону).
Колегія суддів вважає, що відсутність згоди відповідача як військовослужбовця на розгляд даної справи в апеляційному суді, за відсутності переконливих доказів, які б об`єктивно свідчили про неможливість розгляду даної справи не наведено, а сама по собі проходження відповідачем військової служби не може бути достатньою підставою для зупинення провадження у справі, що стосується прав його дитини, а отже зупинення провадження у даній справі суперечить принципу верховенства права та не відповідає найкращим інтересам дитини.
Під час вирішення питання про зупинення провадження у даній справі колегія суддів враховує, що розгляд даної справи триває з липня 2025 року, а зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, фактично унеможливлює розгляд справи, яка безпосередньо стосується прав та інтересів дитини, на невизначений строк, що може становити порушення статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 3 Конвенції про права дитини.
З огляду на викладене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що зупинення апеляційного провадження у цій справі, що стосується прав та інтересів дитини, на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, є несумісним із такими принципами цивільного судочинства як верховенство права, пропорційність та розумність строків розгляду справи; не відповідає пріоритету найкращих інтересів дитини та суперечить стандартам Європейської конвенції з прав людини, а тому клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі не підлягає задоволенню.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Таращанського районного суду Київської області від 15 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: