КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 липня 2026 року Київ справа №320/52863/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просить:
- визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, які виразились у посиланні на статтю 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та Постанову КМУ № 1524 при вирішенні питання про нарахування та виплату з 01.01.2025 підвищення (доплати) до пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виконати вимоги статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», яка регламентує нарахування та виплату позивачу підвищення (доплати) до пенсії відповідно до рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 року у справі № 320/13917/21.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому протиправно припинено нарахування та виплату з 01.01.2025 підвищення (доплата) до пенсії по рішенню Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 року у справі № 320/13917/21.
Ухвалою суду від 10.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).
За змістом відзиву від 09.12.2025, відповідач позовні вимоги не визнає та у задоволенні позову просить відмовити. Позиція мотивована тим, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 року у справі № 320/13917/21 виконано у межах повноважень. На підставі інформації Державної міграційної служби підтверджено факт реєстрації позивача на території гарантованого добровільного відселення з 03.07.1985 до 19.01.1990, з 06.01.1993 до 04.10.1996 та з 04.10.1996. Доплату за проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, яка передбачена статтею 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та Постановою Кабінету Міністрів України № 1524 не встановлено з 01.01.2025.
Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), як особа яка постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 20.08.1995.
Згідно із витягом з реєстру територіальної громади № 2025/014070323 станом на 25.09.2025 позивач проживає за адресою: Київська обл., Вишгородський район, сел. Іванків з 04.10.1996 по теперішній час.
Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» смт. Іванків Київської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію за віком, є непрацюючим пенсіонером.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 у справі № 320/13917/21, яке набрало законної сили 23.05.2022, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не нарахування та невиплати з 03 вересня 2021 року підвищення до пенсії ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення у розмірі двох мінімальних заробітних плат (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік) відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська область, місто Фастів, вул. Саєнка Андрія, будинок 10) здійснити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) з 03 вересня 2021 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення у розмірі визначеному статтею 39 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
21.08.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення надбавки до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення.
Листом від 04.09.2025 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для встановлення такої доплати у зв`язку із тим, що згідно із відомостями Державної міграційної служби з 03.07.1985 до 19.01.1990, з 06.01.1993 до 04.10.1996 та з 04.10.1996 підтверджено факт реєстрації позивача на території гарантованого добровільного відселення.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить із такого.
За нормами статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
У статті 45 Закону України 4059-IX «Про Державний бюджет на 2025 рік» унормовано, що у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.
Особам, які після аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) самостійно або у встановленому законодавством порядку за направленнями обласних державних адміністрацій змінили місце проживання за межі зон безумовного (обов`язкового) відселення або гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернулися на постійне місце проживання до цих зон, а також особам, які зареєстрували своє місце проживання чи переїхали на постійне місце проживання до зазначених зон після аварії на Чорнобильській АЕС, доплата за проживання в таких зонах не встановлюється.
Відповідно до статті 45 Закону №4059-IX Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 27.12.2024 №1524 «Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення», пунктами 1, 1-1 якої (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2025 №263) установлено, що у 2025 році факт проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 р. чи у період з 26 квітня 1986 р. до 1 січня 1993 р. для встановлення, продовження чи припинення доплат, передбачених статтею 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у разі відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби, Реєстрі територіальної громади та в інших державних реєстрах встановлюється органами Пенсійного фонду України за сукупності таких обставин:
особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи;
у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості про зміну місця проживання такою особою у період після 1 січня 1993 року.
Закріплено, що у 2025 році виплата за проживання на забруднених територіях встановлюється у розмірі, передбаченому статтею 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», як самостійна доплата до пенсії, на яку має право особа згідно із законом.
Суд зазначає, що саме пенсійний орган зобов`язаний вчинити відповідні дії і з`ясувати підстави для надання або ж ненадання такої доплати, а не покладати такий обов`язок на отримувача цієї доплати чи посилатись на відсутність відомостей в Єдиному державному демографічному реєстрі про проживання отримувача такої доплати в межах відповідної зони в певний період тощо.
Відповідачем у спірному випадку не підтверджено, що позивач залишив своє місце постійного проживання та реєстрації на території гарантованого добровільного відселення, як і доказів постійного проживання та реєстрації місця проживання позивача за межею зони гарантованого добровільного відселення, в тому числі в період після 1993 року.
Тобто, відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів про реєстрацію місця проживання позивача за межею зони гарантованого добровільного відселення відповідач суду не надав.
При цьому суд враховує, що згідно із відомостями Державної міграційної служби з 03.07.1985 до 19.01.1990, з 06.01.1993 до 04.10.1996 та з 04.10.1996 підтверджено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, що встановлено відповідачем.
Так, єдиною підставою для відмови у проведенні спірної доплати до пенсії орган Пенсійного фонду вказав – згідно із відомостями Державної міграційної служби з 03.07.1985 до 19.01.1990, з 06.01.1993 до 04.10.1996 та з 04.10.1996 підтверджено факт реєстрації позивача на території гарантованого добровільного відселення.
У той же час, у періоди з 03.07.1985 до 19.01.1990, з 06.01.1993 до 04.10.1996 та з 04.10.1996 по теперішній час позивач проживав на території гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, зміни місця проживання за межі зони гарантованого добровільного відселення – не відбулося.
Також суд зважає і на положення частини третьої статті 45 №4059-IX, яка передбачає припинення доплати після залишення особою свого місця постійного проживання на зазначених територіях та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.
Тобто законодавець фактично визначив умовою припинення виплати – залишення відповідної території із підтвердженням відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.
Разом із тим, такого не відбулося у випадку, який розглядається.
У цій же статті встановлено і обов`язок активної участі органу Пенсійного фонду у з`ясуванні наявності підстав для відповідної доплати (для встановлення виплат, передбачених цією статтею, Пенсійному фонду України забезпечити звірення відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів для продовження чи припинення відповідних виплат, а також приведення розмірів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення та пенсійних виплат у відповідність із цією статтею).
Однак відповідач такого свого обов`язку не виконав та не спростував факту проживання позивача у відповідний період у зоні гарантованого добровільного відселення, як і надання йому статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи у зв`язку із такими обставинами.
За положеннями частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Разом із тим, відповідач у досліджуваному випадку не дотримався наведених критеріїв.
За наведеного у сукупності, суд резюмує наявність у позивача права на отримання спірної доплати, зважаючи на наявність у нього статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи і непрацюючого пенсіонера, а також постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, позивачу протиправно відмовлено у нарахуванні та виплаті доплати, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення.
При цьому за правилами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Із метою ефективного захисту прав позивача суд уважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, викладене у листі від 04.09.2025 № 24942-26595/П-02/8-1000/25 щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення» від 27.12.2024 № 1524.
При цьому суд зазначає, що за наявності рішення суб`єкта владних повноважень, яке визнане судом протиправним, оскаржувані дії поглинаються скасуванням прийнятого рішення, оскільки суб`єктом владних повноважень проявлено активну поведінку, а саме прийнято рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії.
Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, суд зазначає таке.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
За положеннями частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
Із урахуванням тієї обставини, що рішення (дії) відповідача у цій справі не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко регламентований законодавчо, у цьому випадку задоволення позову шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
З метою ефективного захисту прав позивача, суд уважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити нарахування та виплату позивачу доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення» від 27.12.2024 № 1524.
Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме - у спосіб, визначений судом.
Суд зауважує, що спірні правовідносини виникли не у зв`язку із припиненням нарахування та виплати з 01.01.2025 підвищення (доплати) до пенсії за рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2021 у справі № 320/13917/21, а у зв`язку із відмовою у нарахуванні та виплаті позивачу доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення» від 27.12.2024 № 1524, що не було предметом розгляду у справі № 320/13917/21.
Окрім того, правовідносини, які були предметом розгляду у справі № 320/13917/21 підлягають вирішенню у порядку виконання органом пенсійного фонду судового рішення, а питання, які виникають у зв`язку із виконанням рішення суду в одній справі не можуть становити окремий/самостійний предмет спору в іншій справі, адже в такий спосіб фактично нівелюється авторитет судового рішення, яке набрало законної сили.
Реалізація судового рішення є продовженням судового розгляду справи, що з урахуванням наведеного вище дає підстави вважати, що ця стадія не може становити окреме/самостійне позовне провадження.
Резюмуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Сплачений позивачем судовий збір у сумі 1211,20 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, що відповідає приписам статті 139 Кодексу.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, викладене у листі від 04.09.2025 № 24942-26595/П-02/8-1000/25 щодо відмови ОСОБА_1 з 01.01.2025 у нарахуванні та виплаті доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення» від 27.12.2024 № 1524.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 01.01.2025 доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення у 2025 році на період воєнного стану в Україні доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення» від 27.12.2024 № 1524.
У задоволенні іншої частини позову - відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ: 22933548; місцезнаходження: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Скрипка І.М.