ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2026 року
м. Київ
справа № 501/809/19
провадження № 61-8181св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Чорноморська міська державна нотаріальна контора,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Чорноморська міська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадщину та зміну черговості одержання права на спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 лютого 
2020 року, ухвалене у складі судді Смирнова В. В., та постанову 
Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року, ухвалену колегією у складі суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Чорноморська міська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадщину та зміну черговості одержання права на спадкування.
В обґрунтування позову вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
Позивач та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 24 грудня 1993 року до 1 березня 2013 року. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю до моменту відкриття спадщини. 
Спадкоємцями ОСОБА_4 є його діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не приймали участі у житті батька, не піклувалися про його здоров`я, не надавали матеріальної допомоги. Позивач вважає себе спадкоємцем четвертої черги відповідно до статті 1264 ЦК України.
Вказувала, що вона протягом 25 років проживала спільно з ОСОБА_4 , який знаходився в безпорадному фізичному стані в зв`язку з тяжкою хворобою та потребував опікування, стороннього догляду.
На думку позивача, вона як спадкоємець четвертої черги відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України має право на спадкування у першій черзі, оскільки протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
За таких обставин позивач просила: 
- усунути ОСОБА_2 від права на спадкування майна ОСОБА_4 , до якого входить квартира АДРЕСА_1 ;
- визнати за нею, ОСОБА_1 , право на спадкування зазначеного майна ОСОБА_4 у першій черзі,
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
Суд першої інстанції зазначив про недоведення належними і допустимими доказами обставин ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги своєму батькові - ОСОБА_4 . Місцевий суд зазначив, що посилання позивача на те, що ОСОБА_2 з власної ініціативи не запропонував допомоги та не надавав коштів на лікування батька, не доводить факту умисного ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю.
Місцевий суд зазначив, що ОСОБА_1 не довела належними і допустимими доказами перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто в такому стані, під час якого він неспроможній самостійно забезпечувати свої потреби. 
Суд першої інстанції вказав, що вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини позивач не заявляла. Оскільки вимоги щодо зміни черговості одержання права на спадщину у цій справі є похідними від отримання статусу спадкоємця четвертої черги як наслідок встановлення судом відповідного факту, про що позивач не просила, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Постановою Одеського апеляційного суду віл 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Іллічівського районного суду Одеської області від 28 лютого 2020 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У червні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області 
від 28 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду віл 14 квітня 
2021 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.
Касаційна скарга мотивована неврахування судами першої та апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від:
- 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св19) та 
від 18 липня 2018 року у справі № 713/1528/16-ц (провадження № 61-20208св18),
в яких касаційний суд вказав на можливість застосування статті 1259 ЦК України у випадку доведеності належними і допустимими доказами сукупності юридичних фактів, перелічених у вказаній нормі права;
- 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18), зміст якої зводиться до того, що безпорадний стан необхідно доводити не тільки показаннями свідків а й медичними документами;
- 4 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц (провадження № 61-5921св18) та 
від 1 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц (провадження № 61-3197св19), щодо тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України;
- 18 листопада 2020 року у справі № 757/52096/18 (провадження № 61-9640св20) щодо підстав виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати батьків 
(стаття 202 СК України).
Заявник зазначає про порушення судами норм процесуального права, а саме:
- суд першої інстанції проігнорував її клопотання про витребування з нотаріальної контори копії спадкової справи;
- суди не дослідили належні і допустимі докази, якими підтверджується факт проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;
- суди необґрунтовано відхилили заяви свідків про їх повторний та додатковий допит.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив
Провадження у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 17 червня 2021 року відкрив касаційне провадження 
у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:
- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування 
норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої 
Палати Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц (провадження № 61-5921св18), від 18 липня 2018 року у справі № 713/1528/16-ц (провадження № 61-20208св18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18), від 1 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц (провадження № 61-3197св19), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св19), від 18 листопада 2020 року у справі № 757/52096/18 ((провадження № 61-9640св20)) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- недослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої 
статті 389 ЦПК України)
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 та 
ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 24 грудня 1993 року до 1 березня 2013 року.
З довідки про причину смерті від 5 жовтня 2018 року № 250 суди встановили, що 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . 

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд під час ухвалення постанови
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У частині третій статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права та додержання процесуального права в межах вимог і доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя 
статті 1223 ЦК України).
Щодо вирішення позовних вимог про усунення від права на спадкування
Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених 
статтею 1259 цього Кодексу.
У частині п`ятій статті 1224 ЦК України зазначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 
2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18), від 4 липня 
2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), від 2 липня 
2025 року у справі № 761/18851/22 (провадження № 61-9053св24).
Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах 
від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 4 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18), 
від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св18), 
від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), 
від 1 травня 2024 року у справі № 369/8751/20 (провадження № 61-16157св23).
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише у крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Установивши, що ОСОБА_1 не довела обставини, передбачені частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, за яких особа може бути усунена від права на спадкування за законом, а саме потребу спадкодавця ОСОБА_4 у допомозі саме від ОСОБА_2 , а останній, у свою чергу, умисно ухилявся від надання такої допомоги батьку, усвідомлюючи свій обов`язок щодо утримання спадкодавця, мав можливість надавати таку допомогу, але не вчиняв необхідних дій, а також винної поведінки останнього (зокрема, відмови від надання допомоги батьку), суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після його батька.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 4 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц (провадження № 61-5921св18) та від 1 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц (провадження № 61-3197св19), щодо застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України, відхиляються касаційним судом оскільки у справі, яка переглядається, позивач не довела обставини, передбачені цією нормою матеріального права.
Посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених 
у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 757/52096/18 (провадження № 61-9640св20), є безпідставними, оскільки у вказаній справі суди вирішували спір про стягнення з сина аліментів на батька, тому правовідносини, які виникли між сторонами у справі № 757/52096/18 не є подібними правовідносинам сторін у справі, яка переглядається 
Щодо вирішення позовних вимог про зміну черговості одержання права на спадкування
Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених 
статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 вважала себе спадкоємцем четвертої черги, зазначаючи про те, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 (1 березня 2013 року) продовжувала проживати з ним до часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Обґрунтовуючи вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування після ОСОБА_4 , позивач посилалася на те що вона протягом тривалого часу надавала спадкодавцю всю можливу допомогу, оскільки спадкодавець внаслідок тяжкої хвороби був у безпорадному стані.
Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування у подібних правовідносинах статті 1259 ЦК України (див. зокрема постанови від 18 лютого 
2019 року у справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 9 жовтня 
2019 року у справі №552/8452/17 (провадження №61-48561св18), від 27 травня 
2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18), від 1 червня 
2020 року у справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20), від 18 червня 
2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 17 вересня 
2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження № 61-23350св19), від 2 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 1 березня 
2021 року у справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21), від 23 січня 
2025 року у справі № 752/18799/22 (провадження № 61-4154св24)).
Висновки Верховного Суду, викладені у вказаних постановах, зводяться до того, що підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 
3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження (прибирання приміщення, приготування їжі, 
ремонт квартири тощо); 4) здійснення протягом тривалого часу дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених обставин.
При цьому під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Надавши оцінку поданим позивачем доказів на підтвердження безпорадного стану ОСОБА_4 , суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про недоведення позивачем сукупності всіх обставин (матеріального забезпечення спадкодавця, здійснення над ним опіки, безпорадного стану), встановлення яких у судовому порядку є обов`язковим для зміни черговості одержання права на спадкування.
Крім того, суди першої та апеляційної інстанції правильно вказали про непідтвердження позивачем її права на спадкування в четверту чергу, з огляду на не встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом статті 1259 ЦК України та висновків, викладених Верховним Судом у постановах 27 травня 
2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св19), від 18 липня 
2018 року у справі № 713/1528/16-ц (провадження № 61-20208св18) та 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18), безпідставні, оскільки застосування судом апеляційної інстанції вказаної норми права узгоджується з висновками, викладеними у вказаних постановах.
Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів та зводяться до переоцінки доказів (зокрема, щодо безпорадного стану спадкодавця), що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Посилання заявника про необґрунтоване відхилення клопотання про витребування спадкової справи самі собою не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на необґрунтування заявником того, які матеріали спадкової справи можуть довести як обставини, передбачені 
частиною п`ятою статті 1224 ЦК України для усунення від права на спадкування, так і обставини, які підлягають встановленню для зміни черговості одержання права на спадкування відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді 	С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська