справа №753/27072/25 головуючий у суді І інстанції Заруба П.І.
провадження №33/824/2026/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі судді Березовенко Р.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Гутника Ігоря Валерійовича на постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 06 січня 2026 року, якою: 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП, 

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 06 січня 2026 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 6 (шести) місяців позбавленням права керування транспортними засобами.
Не погоджуючись з даними судовим рішенням, 15 січня 2026 захисник ОСОБА_1 - адвокат Гутник І.В. подав апеляційну скаргу через Дарницький районний суд м. Києва.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що основним мотивом суду при призначенні такого суворого стягнення стало твердження про те, що ОСОБА_2 нібито не цікавився перебігом справи та не з`явився на судовий розгляд, однак такий висновок суду прямо суперечить фактичним матеріалам справи.
Зокрема, ще 25.12.2025 року представником останнього, адвокатом Гутником І.В. було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справ, що свідчить про активну процесуальну позицію та намір належним чином підготуватися до судового розгляду із визначенням в подальшому з правовою позицією.
Крім того, після ознайомлення із матеріалами судових справ та дійшовши спільної правої позиції із      ОСОБА_3 , того ж дня було подано заяву про розгляд справи без участі ОСОБА_4 , у якій він підтвердив визнання своєї провини в повному обсязі.
Подання клопотання, на думку апелянта, свідчить про активну процесуальну позицію та високу зацікавленість особи у розгляді справи. Завчасне подання заяви про розгляд за відсутності особи з повним визнанням провини є проявом поваги до суду та сприянням у швидкому розгляді справи.
Разом з цим, суд першої інстанції, ігноруючи подану заяву про визнання вини в повному обсязі, не врахував щире каяття як пом`якшувальну обставину. Більше того, при обґрунтуванні суворості покарання суд послався на те, що  ОСОБА_2 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. Проте слід наголосити, що    ОСОБА_2 ніколи раніше не притягувався за ст.122-4 КУпАП (залишення місця ДТП). Подія, що сталася 18.10.2025 p., не супроводжувалася умисним наміром приховати факт ДТП.
В противагу зазначеним обставинам викладеним в описовій частині постанови суду про спосіб уникнення адміністративної відповідальності -  ОСОБА_2 при розгляді справи уповноваженими особами УПП у м. Києві надав письмові пояснення, в яких зазначив, що він не відчув моменту контакту з іншим автомобілем, не чув звуку удару та не бачив пошкоджень на власному транспортному засобу, через, що помилково вважав, що зіткнення не відбулося. 
Зазначене, на думку апелянта, підтверджує відсутність злісного умислу на уникнення відповідальності.
Крім зазначеного, апелянт послався на те, що    ОСОБА_2 протягом тривалого часу (понад 7 років та 8 місяців) здійснює професійну діяльність, як водій на платформі «Uber», що підтверджується даними його профілю в інформаційній системі сервісу. За цей час ним було здійснено понад 1 200 поїздок із високим рейтингом 4.98, що свідчить про його професіоналізм та відповідальне ставлення до виконання обов`язків водія.
Зазначена діяльність є єдиним видом заробітку    ОСОБА_4 , а позбавлення права керування транспортними засобами за таких обставин призведе до повної втрати доходу та неможливості забезпечення базових життєвих потреб. 
Таким чином, такий захід як позбавлення права керування є надмірно суворим та непропорційним, оскільки фактично позбавляє особу права на працю та засобів до існування за правопорушення, в якому особа щиро розкаялась та сприяла розгляду справи. 
ОСОБА_2 не є системним порушником порядку на дорогах у контексті залишення місця пригоди, а його поведінка після відкриття провадження була максимально конструктивною.
Посилаючись на дані підстави, апелянт просить суд змінити накладене на  ОСОБА_1 стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбачене статтями 122-4 та 124 КУпАП, у виді позбавлення права керування транспортним засобом на 6 (шість) місяців на штраф в грошовій одиниці.
Застосувати до    ОСОБА_1 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.122-4 та ст.124 КУпАП, адміністративне стягнення у виді штрафу в межах санкцій вказаних статей, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин постанови Дарницького районного суду м. Києва від 06.01.2026 посилання на призначення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 (шість) місяців.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_1 - адвокат Гутник І.В. доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, проаналізувавши апеляційні доводи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2025 о 11-й годині 21 хвилина в м. Києві, вул. Ревуцького, 7, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Хюндай Соната» д.н.з. НОМЕР_1 під час руху заднім ходом не переконався, що це не створить небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб, в результаті стався наїзд на припаркований автомобіль «Фолксваген» д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, чим порушив п. 10.9 ПДР України.
Крім того, 18 жовтня 2025 о 11-й годині 21 хвилина в м. Києві, вул. Ревуцького, 7, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Хюндай Соната» д.н.з. НОМЕР_1 , будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди залишивмісце ДТП, чим порушив п. 2.10 А ПДР України.
Відтак, суд першої інстанції, враховуючи те, що вказані матеріали справи складені у відношенні однієї особи та знаходяться у провадженні одного органу, уповноваженого на їх розгляд, прийшов до висновку, що дані матеріали підлягають об`єднанню в одне провадження.
Так, винна  ОСОБА_1 підтверджується наданими суду матеріалами справи, а саме: 
- фактичними даними, які містяться в протоколах про адміністративні правопорушення серії ЕПР 1 № 536879, ЕПР 1 № 536883, які складені відповідно до вимог ст. 256 КУпАП (а.с.1, 31), схемі ДТП, на які зображено місце наїзду на транспортний засіб (а.с.4);
- письмових поясненнях ОСОБА_5 , відповідно до яких 19.10.2025 йому зателефонував сусід родича ОСОБА_6 та повідомив, що автомобіль родича було пошкоджено іншим автомобілем. Водій з місця ДТП зник. Родич ОСОБА_6 перебуває на лікуванні за кордоном. Тому відео де зафіксовано як автомобіль «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 здійснює наїзд на припаркований автомобіль передали ОСОБА_5 (а.с.5), письмових пояснення ОСОБА_7 , відповідно до яких 24.10.2025 від представника поліції йому стало відомо, що автомобіль «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 , володільцем якого він є, 18.10.2025 скоїв ДТП. На той момент автомобілем керував ОСОБА_1 , який брав автомобіль у користування. 19.10.2025 ОСОБА_1 віддав ОСОБА_7 автомобіль «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 з пошкодженнями заднього лівого бампера та подряпинами на правому боці;
-відеозаписом з камер спостереження, з якого вбачається як автомобіль «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 рухається по дорозі, зупиняється та починає здійснювати парковку заднім ходом. Під час руху він здійснює зіткнення з припаркованим автомобілем. Від удару припаркований автомобіль відкидає на бордюр, при цьому автомобіль «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_1 не зупиняючись на великій швидкості їде з місця ДТП по дорозі не пропускаючи пішоходів;
- письмових поясненнях ОСОБА_1 , відповідно до яких він 18 жовтня 2025 о 11-й годині 15 хвилин в м. Києві, вул. Ревуцького, 7, керував автомобілем «Хюндай Соната» д.н.з. НОМЕР_1 та мав намір припаркувати його. Почавши реверсивний рух, йому здалось що він на щось наїхав. Подивившись по дзеркалам нічого особливого не побачив. Далі він заїхав в глиб двору, він вийшов подивився де є місце, один з мешканців двору повідомив де тут паркуватись не можна. Почувши це він повільно проїхав вздовж місця наїзду та виїхав. Пошкоджень на його автомобілі немає.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП.
Відтак, при притягненні до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до висновку, що письмові пояснення ОСОБА_1 не співпадають з переглянутим відеозаписом місця дорожньо-транспортної пригоди, що вказує на спосіб уникнення адміністративної відповідальності, те, що він раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, не працює, та того, що суду не надано будь-яких документів вживання ним заходів щодо відшкодування шкоди потерпілому, вважав правильним призначити йому адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Таким чином, апеляційний суд дослідивши обставини справи, погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до частин першої, другої статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно зі статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.
Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Відповідно до п.2.3б для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Так, статтею 124 КпАП України передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Отже, суд під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України повинен встановити, чи була дорожньо-транспортна подія, чи були отримані пошкодження транспортними засобами, діями якої особи завдано цієї шкоди, а також, які положення правил дорожнього руху було порушено вказаною особою.
В даному провадженні суд перевіряє: чи мала місце дорожньо-транспортна подія, чи порушила особа, яка притягується до адміністративної відповідальності правила дорожнього руху, та чи є причинно-наслідковий зв`язок між порушенням правил дорожнього руху та дорожньо-транспортною подією.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язанні знати і неухильно дотримуватися вимог цього закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Згідно з п. 1.1 ПДР, ці правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Відповідно до п. 1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з пунктом 10.9 Правил дорожнього руху України, під час руху заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки водій зобов`язаний, у разі потреби, звернутися за допомогою до інших осіб. 
Згідно п. 24 Постанови Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14 звертається увага судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників. При розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статях 247 і 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертиз.
Відповідно до ст. 256 КУпАП протокол, який складено відповідальною особою, повинен містити відомості про обставини, що характеризують суть адміністративного правопорушення у відповідності до диспозиції інкримінованої статті із визначенням: суб`єкта, суб`єктивної сторони, об`єкта, об`єктивної сторони, оскільки протокол за своєю суттю та призначенням, крім доказового значення, представляє собою обвинувачення особи у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення (проступку) в межах якого суд здійснює розгляд справи.
Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.
Склад правопорушення - сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою для притягнення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності.
Для правильної кваліфікації дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП має значення факт порушення Правил дорожнього руху, який відображається у протоколі про адміністративне правопорушення.
При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення поза розумним сумнівом який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності суд апеляційної інстанції прийшов до висновків, що винність ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП є повністю доведеною належними та допустимими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП, які містяться в матеріалах справи.
Відтак, суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено в діях ОСОБА_1 склад інкримінованого йому адміністративного правопорушення, оскільки докази у справі підтверджують порушення ним Правил дорожнього руху України та відповідно вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що відео, яке долучено до матеріалів справи підтверджує, що ОСОБА_1 було вчинено дії, які призвели до пошкодження транспортного засобу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до виснову, що наявні обставини, які вказують на вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, оскільки підтверджуються доказами у справі, зокрема: відеозаписом, схемою місця дорожньо-транспортної пригоди, поясненнями винної особи, потерпілого та документами, які були долучені до протоколів про адміністративне правопорушення.
Також, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративна відповідальність, яка передбачена статтею 122-4 КУпАП, є обґрунтованими. 
Так, статтею 122-4 КУпАП установлена адміністративна відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.
Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі умислу. Особа усвідомлює, що її дії протиправні, вона передбачає, що в результаті їх здійснення будуть порушені правила дорожнього руху, і прагне цього.
Так, відповідно до п. 2.10 Правил дорожнього руху, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г», відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди; є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що дії ОСОБА_1 є складом адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП, оскільки останній після пошкодження транспортного засобу залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується відеозаписом, що призвело до порушення Правил дорожнього руху.
Відтак, суд першої інстанції розглянув справу у відповідності до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи про адміністративне правопорушення, та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст.124, 122-4 КУпАП.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання апелянта щодо того, що судом не було взято до уваги заяву про визнання вини, яка б могла пом`якшити покарання застосованого до ОСОБА_1 , з наступних підстав.
Так, стаття 34 КУпАП передбачає, що обставинами, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, зокрема є щире розкаяння винного.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що наявність заяви про визнання вини, не створює обов`язку для суду щодо пом`якшення покарання застосованого до винної особи.
Згідно ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником так і іншими особами.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 вже раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху та скоївши ДТП залишив місце події, що є обтяжуючими обставинами, суд апеляційної інстанції вважає, що заява про визнання вини в рамках даної справи та встановлених обставин не є пом`якшувальною обставиною.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, шляхом накладення на нього адміністративного стягнення у виді 6 (шести) місяців з позбавленням права керування транспортними засобами.
Крім того, суд першої інстанції не застосував відносно ОСОБА_1 більш суворого покарання, яке передбачене ст.ст. 124, ст. 122-4 КУпАП, що вказує на співмірність застосованого покарання обставинам справи.
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховану заяву ОСОБА_1 про визнання вини, як пом`якшувальну обставину, з підстав зазначених вище.
Доводи апелянта, що судом першої інстанції при обґрунтуванні суворості покарання було враховано, що      ОСОБА_2 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, однак, з тверджень захисника, останній не притягувався за ст.122-4 КУпАП (залишення місця ДТП), є необґрунтованими.
Суд при вирішенні питання про притягнення особи до відповідальності, крім іншого враховує наявність притягнення особи до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху в цілому, а не лише за конаретною статтею, оскільки дана обставина є додатковим характеризуючим фактором, який впиває на суворість покарання або ж вирішення питання щодо пом`якшуючих обставин.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що дана обставина не була вирішальним чинником, який вплинув на рішення суду першої інстанції, а саме доведеність вини ОСОБА_1 та наявність умислу, які вказували на ознаки адміністративних правопорушень.
Доводи сторони захисту, що такий захід як позбавлення права керування є надмірно суворим та непропорційним, оскільки позбавляє особу права на працю та засобів до існування, не є переконливими, оскільки в силу своїх професійних обов`язків ОСОБА_1 більш чим повинен був розуміти настання наслідків своїх дій. 
Таким чином, дослідивши матеріали справи суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про вірність висновків суду першої інстанції та, як наслідок необґрунтованість та безпідставність доводів сторони захисту.
Враховуючи викладене, за результатами апеляційного перегляду справи про адміністративне правопорушення апеляційним судом не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовані.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.
Таким чином, апеляційний суд не встановив підстав для зміни або скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції, оскільки вона є законною, обґрунтованою та вмотивованою, та дійшов висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Оскільки судове рішення, яке оскаржується, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, суд апеляційної інстанції залишає його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 06 січня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді 6 (шести) місяців позбавленням права керування транспортними засобами, - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Гутника Ігоря Валерійовича на постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 06 січня 2026 року - залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 05 травня 2026 року.

Суддя: Р.В. Березовенко