УХВАЛА

27 травня 2026 року
м. Київ

справа № 910/7393/24
провадження № 12-16гс26

Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Пількова К. М., 
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В.,
перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи 
за касаційними скаргами  ОСОБА_1 (далі - відповідач 1) та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд)
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 (суддя Марченко О. В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 (головуючий Майданевич А . Г., судді Гаврилюк О. М., Сулім В. В.)
за позовом Фонду 
до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
про стягнення 682 226 782,24 грн,

УСТАНОВИЛА:
1. Фонд звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення 682 226 782,24 грн шкоди (збитків).
2. Позов мотивовано тим, що рішення та дії відповідачів (акціонера / контролера і директора Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський»; далі - Банк) не були сумлінними та добросовісними, оскільки вони ухвалили протиправні та необґрунтовані рішення щодо укладення правочинів з пов`язаними товариствами, які були спрямовані на виведення активів Банку, що суперечило інтересам цієї юридичної особи та зумовило її неплатоспроможність. Фонд вважає, що саме відповідачі несуть повну та солідарну відповідальність за збиткову діяльність Банку, що є підставою для стягнення з них шкоди (збитків).
3. Господарський суд міста Києва своїм рішенням від 14.04.2025 відмовив у задоволенні позову.
4. Рішення суду першої інстанції мотивовано переважно тим, що Фонд не довів наявність повного складу цивільного правопорушення, зокрема, наявність неправомірної поведінки відповідачів під час укладення відповідного правочину та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою Банку шкодою. 
Також суд першої інстанції вважав Фонд неналежним позивачем, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
5. Постановою від 15.12.2025 Північний апеляційний господарський суд змінив рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду; в іншій частині рішення місцевого господарського суду залишив без змін.
6. На переконання апеляційного суду, Фонд довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, однак у задоволенні його позову слід відмовити, оскільки позивач пропустив строк позовної давності.
Водночас суд апеляційної інстанції вважав, що Фонд є належним позивачем у цій справі. Висновуючи про це, суд апеляційної інстанції серед іншого покликався на висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС), викладені у постанові від 11.07.2025 у справі № 910/268/23, зокрема, про те, що сталою судовою практикою чітко розмежовано випадки, коли Фонд звертається з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної Фонду, від власного імені і на свою користь (для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами банку) та про відшкодування шкоди / збитків, заподіяної банку, - від імені та в інтересах банку.
Апеляційний суд зауважив, що станом на час звернення Фонду з позовом та на час розгляду цієї справи в суді процедура ліквідації Банку не була завершена, запис про його припинення як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не вносився. Отже, повноваження Фонду як ліквідатора Банку не припинено, тому в цій справі Фонд звернувся з позовом від імені та в інтересах Банку.
7. 06.02.2026 до КГС ВС надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій він просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 - залишити без змін.
8. Мотивуючи скаргу, відповідач 1 посилається, зокрема, на те, що:
- у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування абзацу першого частини п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), частини десятої статті 52 та пункту 17 частини п`ятої статті 12 Закону України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), статей 541, 1166, 1190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);
- розгляд справи у суді апеляційної інстанції здійснювався під головуванням судді-доповідача Майданевича А. Г., якому відповідачі заявляли відвід;
- апеляційний суд не дослідив докази (роздруківки із сайту Національного банку України щодо структури власності Банку та власників його істотної частини станом на 19.05.2016), які підтверджують, що відповідач 1 не був контролером Банку станом на 19.05.2016.
9. Також 12.02.2026 до КГС ВС надійшла касаційна скарга Фонду, у якій він просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2025 та направити цю справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
10. Мотивуючи скаргу, позивач посилається, зокрема, на те, що: 
- суд апеляційної інстанції неправильно застосував статті 257, 260, 261, 267 ЦК України, частини першої, п`ятої та сьомої статті 52 Закону № 4452-VI та не врахував відповідні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18, від 05.02.2024 у справі № 910/4149/21, від 18.03.2024 у справі № 910/12955/20 та від 04.06.2024 у справі № 916/3724/21;
- суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16 (додаток 42 до позовної заяви), договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 та протокол електронного аукціону № UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15.06.2020 (додатки 44 та 45 до позовної заяви).
11. Ухвалами від 02.03.2026 колегія суддів КГС ВС відкрила касаційне провадження за вказаними скаргами, а ухвалою від 05.05.2026 передала справу разом з касаційними скаргами на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України, оскільки вважала, що справа містить виключну правову проблему, пов`язану з необхідністю вирішення питання, чи є Фонд належним / неналежним позивачем, адже суди попередніх інстанцій дійшли протилежних висновків з цього приводу.
12. Мотивуючи ухвалу про передачу, колегія суддів КГС ВС зауважує, що Фонд звернувся із цим позовом у червні 2024 року під час ліквідаційної процедури Банку на підставі частини п`ятої статті 52 Закону № 4452-VI, яка в редакції Закону України від 30.06.2021 № 1588-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків» (далі - Закон № 1588-IX) передбачає, що у разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до: пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
13. Колегія суддів КГС ВС здійснила аналіз вказаної вище норми і виснувала, що за наявності передбачених підстав [зокрема, виявлення Фондом шкоди (збитків), яка завдана банку рішеннями, діями та/або бездіяльністю пов`язаної з банком особи (особами)] Фонд наділений повноваженнями звернутись до відповідної особи (осіб) з вимогою про відшкодування на його користь шкоди (збитків). 
Тобто зазначена норма Закону № 4452-VI хоча й визначає, що у разі наявності відповідних обставин шкода (збитки) завдана саме банку, однак виконання вимоги про сплату (відшкодування) шкоди (збитків) направлене на користь саме Фонду, а не банку. 
На думку колегії суддів КГС ВС, закріплене у частині п`ятій статті 52 Закону № 4452-VI словосполучення «на користь Фонду» слід розуміти як «заради матеріальної вигоди Фонду». Таким чином, у розумінні цієї норми учасниками правовідносин є особи, до яких звернена вимога, та Фонд, на користь якого спрямоване виконання такої вимоги.
14. Також колегія суддів здійснила сукупний аналіз абзацу третього частини першої, частини п`ятої, абзацу п`ятого частини шостої статті 52 та частини сьомої статті 52 Закону № 4452-VI у відповідних редакціях та виснувала, що оскільки виконання вказаної вище вимоги направлене на користь саме Фонду, то, відповідно, наслідком невиконання вимоги особами, до яких звернена ця вимога, буде звернення Фонду з позовом до таких осіб про сплату (відшкодування) шкоди (збитків) саме на користь Фонду. Отже, на думку колегії суддів, стаття 52 Закону № 4452-VI в процесуальному аспекті передбачає, що у разі звернення Фонду з позовом про стягнення на його користь шкоди (збитків) з осіб, які її заподіяли, Фонд буде вважатись належним позивачем.
15. Водночас колегія суддів КГС ВС зауважує, що Законом № 1588-IX, окрім внесення змін до Закону № 4452-VI, також було внесено зміни до ГПК України, а саме доповнено статтю 53 частиною шостою, за змістом якої Фонд, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону № 4452-VI, діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 цього ж Закону, як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
16. Колегія суддів КГС ВС вважає, що частина шоста статті 53 ГПК України у вказаній редакції передбачає, що Фонд при зверненні з відповідним позовом наділяється представницькими повноваження - діяти від імені та в інтересах юридичної особи - банку, а не у власних інтересах.
17. Водночас ця норма, на відміну від статті 52 Закону № 4452-VI, передбачає, що звернення Фонду з позовом до осіб, які є пов`язаними з банком та які своїми рішеннями, діями та/або бездіяльністю завдали банку шкоди (збитків), про відшкодування (сплату) шкоди (збитків) направлене на користь банку, а не на користь Фонду. Отже, у разі звернення Фонду з позовом про стягнення (відшкодування) на користь банку шкоди (збитків) з осіб, які її заподіяли, Фонд буде вважатись неналежним позивачем.
18. Підсумовуючи викладене, колегія суддів КГС ВС констатує наявність юридичної колізії, що виникає з розбіжностей визначення правового статусу Фонду при зверненні з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у розумінні положень статті 52 Закону № 4452-VI та частини шостої статті 53 ГПК України у відповідних редакціях. На переконання колегії суддів, існує невизначеність (двозначність) законодавчого регулювання правового статусу Фонду при зверненні з позовом про відшкодування шкоди (збитків), що може кваліфікуватися як виключна правова проблема.
19. Крім того, колегія КГС ВС вважає, що положення частин першої - третьої статті 4, частин першої, третьої статті 41 та частини першої статті 53 ГПК України в сукупності з представницькими повноваженнями, закріпленими у частині шостій статті 53 цього Кодексу, дають підстави вважати, що Фонд, звертаючись до суду з відповідним позовом, діє як особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Із приписів зазначених норм слідує, що у разі відкриття провадження за позовною заявою Фонду про стягнення (відшкодування) на користь банку шкоди (збитків) з осіб, які заподіяли банку шкоди (збитків), саме особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача, тобто банк.
20. Водночас разом з представницькими повноваженнями Фонду, закріпленими у частині шостій статті 53 ГПК України, слід враховувати його функції та повноваження, визначені у Законі № 4452-VI, зокрема те, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку, банк як юридична особа позбавляється самостійних повноважень щодо управління (у тому числі можливості уповноважити інших осіб на вчинення певних правочинів чи дій від імені банку), оскільки всі функції управління переходять до Фонду.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів КГС ВС виснувала, що фактично Фонд діє від імені та в інтересах Фонду. Тобто представництво, визначене у частині шостій статті 53 ГПК України, має виключно формальний зміст, а не сутнісний.
21. На переконання колегії суддів КГС ВС, за наведеного розуміння вказаної вище норми ГПК України щодо представництва Фонду набуття банком статусу позивача відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 53 ГПК України матиме формальне значення, а не сутнісне. У такому випадку визначення банку позивачем буде формалізмом. 
Таким чином, колегія вважає, що існує невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, а саме, співвідношення абзацу першого частини п`ятої статті 53 ГПК України та частини шостої статті 53 цього Кодексу в сукупності з положеннями Закону № 4452-VI при їх застосуванні в аспекті формального чи сутнісного підходу.
22. Колегія суддів зазначає, що наразі у судах першої та апеляційної інстанцій перебуває значна кількість справ, в яких Фонд, звертаючись до пов`язаних з банком осіб про стягнення шкоди (збитків), визначає себе позивачем за відсутності запису про припинення банку (наприклад, справи № 910/14332/24, № 910/5995/24, № 910/268/23, № 910/716/25, № 910/11128/23 тощо), а тому відповідна правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які вже існують або можуть виникнути.
23. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття цієї справи до свого розгляду з огляду на таке.
24. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
25. За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключну правову проблему слід оцінювати з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, ще вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можна кваліфікувати як виключну правову проблему; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
26. Пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
27. Отже, з наведеної норми права, а також частини п`ятої статті 302 ГПК України слідує, що справа з указаної підстави може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду за наявності двох ознак: 1) справа містить виключну правову проблему; 2) вирішення такої виключної правової проблеми Великою Палатою Верховного Суду необхідне для забезпечення розвитку права та формування судами єдиної правозастосовної практики.
28. З огляду на наведені критерії КГС ВС, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми, має обґрунтувати її наявність за кількісним та якісним вимірами, наприклад навести інші справи різних юрисдикцій, у яких мала місце зазначена правова проблема, наявність різної судової практики її вирішення тощо.
29. Обґрунтовуючи наявність у цій справі виключної правової проблеми, колегія суддів КГС ВС покликається, зокрема, на те, що господарські суди розглядають низку подібних справ за участю Фонду (див. пункт 22 цієї ухвали).
30. Велика Палата Верховного Суду дослідила наведений перелік справ та вважає за необхідне зауважити, що станом на дату постановлення ухвали про передання (05.05.2026) в одній з них, а саме у справі № 910/268/23, КГС ВС ухвалив постанову від 11.07.2025, в якій зробив висновки, зокрема, про застосування статті 52 Закону № 4452-VI та частини шостої статті 53 ГПК України у редакціях Закону № 1588-IX, на які також покликався суд апеляційної інстанції у цій справі. 
31. Так, у пунктах 65, 69-72 вказаної вище постанови КГС ВС виснував, зокрема, що і в матеріальному законі, і в процесуальному законі, чинних на дату звернення з позовом, розмежовано два види позовів Фонду про відшкодування шкоди (збитків), які подаються у порядку статті 52 Закону № 4452-VI:
- позов, який подається від імені та в інтересах неплатоспроможного банку до його ліквідації про стягнення шкоди (збитків), завданої неналежним виконанням пов`язаними з банком особами та/або іншою особою банку своїх обов`язків щодо банку;
- позов від власного імені в інтересах кредиторів припиненого неплатоспроможного банку (у тому числі і своїх), вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку, про стягнення шкоди.
Незважаючи на те, що завданням ліквідаційної процедури завжди є задоволення вимог кредиторів банку, включених до реєстру, спірні правовідносини стосуються стягнення збитків, завданих банку, і Фонд звертається з позовом від імені банку як ліквідатор. Банк існує як юридична особа на момент звернення Фонду з позовом до суду, а поданий у справі позов спрямований на формування ліквідаційної маси і її використання для розрахунку з вкладниками та іншими кредиторами в порядку черговості, визначеної Законом № 4452-VI. Водночас банк ще не припинився і Фонд не заявляв вимог про стягнення шкоди (збитків) після його припинення як юридичної особи від власного імені в інтересах колишніх кредиторів банку.
Отже, сталою судовою практикою чітко розмежовано випадки, коли Фонд звертається з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної Фонду, від власного імені і на свою користь (для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами банку), та про відшкодування шкоди / збитків, заподіяної Банку, -від імені та в інтересах Банку.
У позовній заяві у справі № 910/298/23 Фонд звертається з вимогою про стягнення шкоди (збитків), яку відповідач заподіяв банку, що перебуває у стані припинення, і позов заявлено Фондом від імені банку як його ліквідатором, а не від власного імені і на свою користь (для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами банку). Відтак позовні вимоги Фонду заявлені щодо формування ліквідаційної маси банку саме в його інтересах, а не в інтересах його кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.
32. Схожі висновки КГС ВС викладав і в пунктах 36, 37 постанови від 28.05.2025 у справі № 910/8847/23.
33. Наведене підтверджує, що до постановлення ухвали про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду через наявність виключної правової проблеми КГС ВС неодноразово висновував про застосування норм права (зокрема, статті 52 Закону № 4452-VI та частини шостої статті 53 ГПК України) в подібних правовідносинах.
34. Судом касаційної інстанції в господарських справах відповідно до статті 286 ГПК України є Верховний Суд, у складі якого за змістом статей 36, 37 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» діє, зокрема, Касаційний господарський суд. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
35. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що відповідно до частин першої та другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд:
- палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів із цієї ж палати або у складі такої палати;
- об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
36. Отже, якщо колегія суддів КГС ВС вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у раніше ухвалених рішеннях цього ж касаційного суду, положеннями частин першої, другої статті 302 ГПК України передбачено передання справи, яка переглядається, на розгляд палати, до якої входить така колегія, або на розгляд об`єднаної палати цього касаційного суду.
37. Передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів КГС ВС не посилалась на справи іншої, крім господарської, юрисдикції у подібних правовідносинах, а також не висловлювала незгоди з раніше сформованою практикою КГС ВС з питання, яке вона визначила виключною правовою проблемою, та не наводила причин, з яких це питання не може вирішити відповідна палата чи об`єднана палата КГС ВС у порядку, встановленому частинами першою, другою статті 302 ГПК України. Формулюючи виключну правову проблему, колегія суддів також не покликалась на необхідність узгодження висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій у подібних правовідносинах. Схожі висновки викладені у пунктах 68-72 ухвали Великої Палати Верховного Суду 04.06.2025 у справі № 910/20127/23.
38. Частиною четвертою статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відступати від висновків Верховного Суду необхідно з об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані. 
Наведене дає підстави виснувати, що колегія, яка передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України, має врахувати у відповідній ухвалі висловлені на дату передання висновки Верховного Суду щодо застосування норм права з питань, які становлять виключну правову проблему, та навести власну позицію щодо таких висновків, зокрема, у разі незгоди з ними - чітко аргументувати об`єктивні причини для відступу. 
У протилежному випадку формулювання виключної правової проблеми без урахування обов`язкових висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах суперечитиме положенням частини четвертої статті 236 ГПК України, а в разі незгоди колегії з такими висновками не відповідатиме визначеному статтею 302 цього Кодексу порядку передання справи на розгляд відповідної палати для відступу від них.
Оскільки КГС ВС уже сформував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, однак колегія суддів у своїй ухвалі цих висновків не відобразила та не навела власної позиції щодо них, зокрема, не вказала причин, з яких у разі незгоди із цими висновкам питання відступу від них не може вирішити відповідна палата чи об`єднана палата КГС ВС у порядку, встановленому частинами першою, другою статті 302 ГПК України, а також не покликалась на необхідність узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що наявність виключної правової проблеми у цій справі не підтвердилась, а на її розгляд передано питання, яке може вирішити КГС ВС як належний суд [див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 23-25 ухвали від 16.07.2025 у справі № 925/1387/22 (925/852/23) та пунктах 44-47 ухвали від 01.04.2026 у справі № 916/5555/24].
39. Відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
40. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі цієї справи на її розгляд, у зв`язку із чим повертає справу для розгляду відповідній колегії КГС ВС відповідно до частини шостої статті 303 ГПК України.
Керуючись статтями 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:
Справу № 910/7393/24 повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 
Суддя-доповідач		К. М. Пільков	
Судді:	О. О. Банасько	М. В. Мазур	
	О. Л. Булейко	Н. М. Мартинюк	
	М. М. Гімон	С. О. Погрібний	
	О. А. Губська	Н. С. Стефанів	
	Л. Ю. Кишакевич	Т. Г. Стрелець	
	В. В. Король	О. В. Ступак	
	С. І. Кравченко	М. Ю. Тітов	
	О. В. Кривенда	І. В. Ткач