ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"19" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/90/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,
за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:
від позивача: адвокат Слободяник О.П.,
від відповідача: Ніколащенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/90/26
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Нібулон» (Каботажний узвіз, № 1, м. Миколаїв, 54020)
до відповідача: Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Єжи Ґедройця, № 5, м. Київ, 03150) в особі філії «Оператор припортових станцій» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Пантелеймонівська, № 17А, м. Одеса, 65012)
про стягнення 33 696,83 грн,
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
14.01.2026 до Господарського суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Нібулон» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 33696,83 грн в якості відшкодування збитків, завданих нестачею вантажу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до залізничної накладної № 43336114 від 05.11.2025 вантажовідправником та вантажоодержувачем в одній особі є Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон», яким був відвантажений насипом вантаж (кукурудза) у вагоні № 58515206. Також, позивач зазначає, що під час переважування вказаного вагона по масі брутто було виявлено ознаки недостачі вантажу, а саме: виявлено ознаки нестачі вантажу у вагоні №58515206 у розмірі 3820 кг, що підтверджується актом про виявлення нестачі вантажу від 20.11.2025, складеними працівникам ТОВ СП «Нібулон».
Як додає позивач, ТОВ СП «Нібулон» у той самий день виявлення ознак нестачі звернулось до начальника станції Ізмаїл з вимогою прийняти участь у комісійному переважуванні вагону № 58515206 та скласти комерційні акти, що передбачено ст.ст. 52, 129 Статуту залізниць України. Проте, за ствердженнями позивача, листом від 20.11.2025 № 104 станцією Ізмаїл було безпідставно відмовлено у комісійній видачі вантажу із вказаного вагону, у зв`язку з чим ТОВ СП «Нібулон» в порядку, передбаченому п. 16 Правил складання актів, подало скаргу на відмову в участі представника залізниці у комісійній видачі вантажу та складанні комерційних актів від 21.11.2025 № 388/149/2-25, однак листом від 25.11.2025 № ЦПС-05/710н філія «Оператор припортових станцій» повідомила Товариство про нібито відсутність підстав для проведення комісійної видачі вантажу та задоволення скарги.
Крім того, як зазначає позивач, у зв`язку з відмовою працівників залізниці приймати участь у комісійній видачі вантажу, ТОВ СП «Нібулон» листом від 25.11.2025 № 399/149/2-25 запропонувало керівництву станції Ізмаїл направити уповноваженого представника залізниці для участі у прийманні вантажу з вагону № 58515206 по кількості та складенні акту про приймання вантажу та акту експертизи за участю експертів Одеської регіональної торгово-промислової палати. 
Як вказує позивач, 25.11.2025 щодо вагону № 58515206 було розпочато приймання вантажу за участю експертів Одеської регіональної торгово-промислової палати, за результатами якої 26.11.2025 було складено акт експертизи №630, відповідно до п. 6 якого завданням експертизи було визначення кількості вантажу шляхом зважування і зовнішній огляд вагону.
При цьому, 25.11.2025 комісією у складі працівників ТОВ СП «Нібулон» був складений акти приймання продукції за кількістю № 1 відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженої постановою Державного арбітражу при Раді Міністрів СРМР від 15.06.65 № П-6 щодо вагону № 58515206. 
Так, позивач вказує, що вищезазначеними актами експертизи та актом приймання продукції за кількістю було встановлено наступне: у другому розвантажувальному люці з боку штурвала вагона в місці з`єднання кришки і бункера виявлено зазор довжиною 28 см, у якому затиснені роздавлені зерна кукурудзи, також виявлено механічний вплив на кришку бункера у вигляді подряпин. 
Крім того, при знятті ЗПП на верхніх завантажувальних люках та огляді поверхні та місткості вантажу через завантажувальні люки, виявлено: між другим, третім та четвертим завантажувальними люками від сходів є конусоподібне поглиблення вантажу у вигляді воронки (порожнини) завглибшки візуально до 0,60-0,80 м від поверхні вантажу, з чітко позначеною смугою 1,20-2,60 м по ширині вагону, характерній для стікаючого вантажу у бік другого (середнього) розвантажувального люка (зі сторони штурвалів), який має зазор з затиснутими зернами кукурудзи та механічний вплив. В інших завантажувальних люках поверхня рівна без заглиблень. Також відзначено, що візуально вільний простір у вагонах дозволяє поміститися нестачі вантажу, а щільність закриття розвантажувальних люків не забезпечує збереження вантажу при транспортуванні.
При цьому, за ствердженнями позивача, усі перелічені докази містять однаковий висновок про те, що візуально вільний простір у вагонах дозволяє поміститись вантажу, який відсутній. Наявність зазорів (щілин), поглиблень у вигляді воронки (порожнини), а також механічний вплив на бункери у вигляді подряпин свіжого походження, затиснутих і роздавлених зерен, не передбачених технічною конструкцією вагонів, на думку позивача, свідчать про технічну несправність (пошкодження) вищевказаних вагонів та можливість доступу до вантажу в процесі перевезення. Так само, наявність поглиблень у вигляді воронки (порожнини) вантажу свідчить про течію вантажу (виникнення нестачі) саме під час його перевезення.
Вищевказані обставини, на переконання позивача, свідчать про наявність доступу до вантажу під час його перевезення через технічну несправність (пошкодження) вагонів, а отже відповідальність за нестачу повинен нести перевізник (залізниця). Більше того, як вказує позивач, таких ушкоджень під час відправлення вагонів не було, вантаж було завантажено у справні вагони, що додатково свідчить про факт виникнення нестачі вантажу саме під час його перевезення залізницею. 
Крім того, як додає позивач, усі вищезазначені обставини підтверджуються поясненнями працівників ТОВ СП «Нібулон». Також позивач звертає увагу, що наявність поглиблень у вигляді воронки (порожнини) свідчить про виникнення нестачі вантажу саме під час його перевезення. 
Окремо позивач звертає увагу суду, що вищезазначений акт експертизи Одеської РТПП може вважатись належним доказом нестачі вантажу, відповідно до п. 3.13 Роз`яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 р. № 04-5/601. При цьому позивач посилається на положення ст. 115 Статуту залізниць України, роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 № 04-5/601 та зазначає, що вартість вантажу може підтверджуватися будь-якими належними та допустимими доказами, у тому числі документами відправника, актами приймання, експертними висновками, а також іншими документами, що дозволяють достовірно визначити ціну вантажу.
Відтак, позивач наголошує, що вартість нестачі вантажу підтверджується сукупність взаємопов`язаних доказів, серед іншого, і аналітичною інформацією щодо середньоринкової вартості кукурудзи на відповідну дату, яка підтверджує, що ціна 9700 грн за 1 тонну (з ПДВ) відповідає ринковій вартості зерна на дату відвантаження та виявлення нестачі. Водночас, зазначена ціна 9700 грн за тонну кукурудзи (з ПДВ) відповідає середньоринковим цінам реалізації кукурудзи сільськогосподарськими підприємствами у листопаді 2025 року, цінам, за якими ТОВ СП «Нібулон» здійснювало реалізацію аналогічного вантажу у відповідний період та об`єктивно економічним умовам ринку зернових культур в Україні.
Враховуючи положення п. 7. Правил заявлення та розгляду претензій, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року № 334, та пунктом 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644, позивачем здійснено розрахунок вартості нестачі вантажу, за яким загальна вартість нестачі у вказаному вагоні становить 336996,83 грн.
Додатково, посилаючись на п. 3.9 Роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 № 04-5/601, позивач вважає, що у даному випадку мова йде саме про технічну несправність (пошкодження) спірного вагону, у зв`язку з тим, що вагон є вагонами-зерновозами (про що зазначено у відомості вагонів до спірної накладної), а отже, за своїм функціональним призначенням придатні для перевезення зернових культур, тому у комерційному відношенні, на думку позивача, вагон з виявленою нестачею вантажу є справним. 
Проте, як стверджує позивач, зазначений вагон на станцію призначення прибув у технічно не справному стані, а саме поглиблення у завантажувальних люках, зазори, конусоподібні поглиблення у вигляді воронки (порожнини), наявність механічних впливів на бункери у вигляді подряпин свіжого походження, затиснуті та роздавлені зерна у зазорах бункерів, свідчать про наявність слідів силового впливу на вагон, а відтак - виникнення нестачі вантажу у процесі його перевезення. При цьому, під час передачі цього вагону перевізнику на станції відправлення, він був у технічному стані справним, жодних зауважень чи застережень до технічного стану вагону залізницею не було надано.
Більш того, як зазначає позивач, з урахуванням того, що накладна є договором перевезення вантажу, то залізниця, уклавши цей договір без застережень до даного пункту, фактично визначала, що на станції відправлення спірний вагон був справним. Відтак, позивач вважає, що вагон, у завантажувальних люках якого наявні зазори та поглиблення, роздавлені та затиснуті зерна, подряпини свіжого походження, пошкодження, які не передбачені технічною конструкцією вагону не може вважатись справним.
Отже, на переконання позивача, нестача у даному випадку відбулась через технічну несправність (пошкодження) вищевказаного вагону, яка враховуючи той факт, що на станції відправлення таких пошкоджень вагону не було – виникла під час перевезення вантажу, а відтак, відповідальність за виявлену нестачу вантажу повинен нести перевізник (залізниця)
Також позивач посилається на витяг з вагового журналу за 05.11.2025 щодо зважування завантаженого вагону № 58515206 за накладною № 43336114 від 05.11.2025, та на технічний паспорт на ваги, що знаходяться на станції Кременчук Південної залізниці (станції відправлення вантажу за спірною накладною), з яких вбачається, що у вагоні № 58515206 на станції відправлення було завантажено 69220 кг вантажу, що також підтверджується і відомістю вагонів до спірної накладної.
За ствердженням позивача, маса переданого до перевезення вантажу визначена на справних вагонних вагах та про справність цих ваг свідчать відповідні відмітки у технічному паспорті про проходження повірок та оглядів, однак по прибуттю вантажу у зазначених вагонах було виявлено нестачу переданого до перевезення вантажу в розмірі 3820 кг. 
Отже, на переконання позивача, залізниця за залізничною накладною № 43336114 від 05.11.2025 у відповідному вагоні на станції призначення видала на 3820 кг вантажу менше, ніж було передано до перевезення, з огляду на що вказані обставини свідчать про порушення умов договору перевезення вантажу у зв`язку з його нестачею під час перевезення, а відтак залізниця, як перевізник, повинна відшкодувати вартість нестачі відповідно до вимог діючого законодавства.
Так, на думку позивача, у даному випадку наявні усі складові, необхідні для притягнення залізниці до відповідальності, а саме: факт нестачі та її розмір встановлений належними та допустимими доказами; вартість нестачі визначена позивачем відповідно до вимог діючого законодавства; відсутні підстави для звільнення перевізника (залізниці) від встановленої законом відповідальності за нестачу вантажу.
Відповідач у відзиві на позов зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, 21.08.2023 відповідно до Протоколу № Ц-85/52 ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» було створено філію «Оператор припортових станцій» АТ «Укрзалізниця» та станція Ізмаїл входить до складу вказаної філії, на до складу регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а відтак позивачем не вірно вказано відповідача.
Щодо фактичних обставин відповідач зазначив, що вагон № 58515206 прибував на станцію Ізмаїл 18.11.2025 о 13:32 год. поїздом № 2155 інд. 4156+059+4046, на адресу ТОВ СП «Нібулон» та при огляді вагона по прибуттю комерційних несправностей виявлено не було, про що свідчить запис у книзі форми ГУ-98. При цьому, подавався та фактично прийнятий вагон на під`їзній колії, згідно умов договору про подачу та забирання вагонів на залізничну під`їзну колію філії «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон», 19.11.2025 о 18:35 год. представником позивача Латій О.І., що підтверджено підписом у пам`ятці про подавання вагонів № 176.
Відтак, посилаючись на норми Правил користування вагонами та контейнерами та Правил видачі вантажів, відповідач наголошує, що наявність підписів у пам`ятці про подавання вагонів № 176 від 19.11.2025 свідчить про те, що працівник станції Ізмаїл Калиненко Л.В. передала, а представник вантажоодержувача ТОВ СП «Нібулон» Латій О.І. прийняла вагон №958515206 у комерційному та технічно справному стані з цілісними ЗПП, які відповідали перевізному документу.
Також відповідач вважає, що у позивача відсутні правові підстави по віднесенню відповідальності на відповідача, оскільки звернення вантажоодержувача ТОВ СП «Нібулон» від 20.11.2025 № 386/149/2-25 надійшло та зареєстроване на станції Ізмаїл за № 103 від 20.11.2025 об 11:30 год. через 16 год. 55 хв. після подачі та прийняття вагона представником вантажоодержувача на під`їзній колії підприємства. На підставі чого, вказане звернення було розглянуто начальником станції Ізмаїл та у участі працівників станції у видачі вагона комісійно зі складанням комерційного акту було відмовлено. 
Як додає відповідач, скарга від 21.11.2025 № 388/148/2-25 «на відмову у складанні комерційного акту» на вагон № 58515206, який прибув з вантажем зерно кукурудзи, за відправкою Кременчук - Ізмаїл № 43336114, надійшла до філії ЦПС та зареєстрована за № ЦПС-02/741н від 21.11.2025, була розглянута та прийнята до уваги, але було відмовлено у її задоволенні, про що була надана відповідь від 25.11.2025 (враховуючи вихідні дні). В обґрунтування відмови було зазначено, що вагон № 58515206 прибував на станцію Ізмаїл 18.11.2025 о 13:32 год., був прийнятий представниками підприємства 19.11.2025 о 18:35 год. без зауважень щодо комерційних або технічних несправностей.
Водночас, як зауважує відповідач, усі перелічені позивачем несправності не були виявлені при приймально-здавальних операціях, у відповідності до ст. 52 Статуту залізниць України, що могло бути підставою для комісійного вивантаження вантажу. Крім того, у зверненні вантажоодержувача ТОВ СП «Нібулон» до начальника станції Ізмаїл та у скарзі до філії ЦПС зазначених вище комерційних несправностей виявлено не було, а була виявлена тільки вагова недостача. При цьому, відповідач повторно зауважує, що 19.11.2025 о 18:35 год. вагон був прийнятий представником позивача при приймально-здавальних операціях та тільки 20.11.2025 об 11:30 хв. було сповіщено станцію Ізмаїл, тобто через 16 год. 55 хв. після прийняття вагона щодо вагової недостачі.
Додатково відповідач пояснює, що у накладній № 43336114 графі 26 «Спосіб визначення маси» зазначено на вагонних вагах (150т), хоча програмним забезпеченням передбачено вибір вагонних ваг та їх номер і вид. При цьому, відповідно до наданого позивачем технічного паспорту на тензометричні вагонні ваги ВТВ-1 СТБ150 зав. 192, що здані в експлуатацію 01.12.2010, термін експлуатації встановлено виробником – 10 років. Тобто, заявником не додано висновок за результатами діагностичного обстеження основних конструктивних елементів вагонних ваг ВТВ-1 СТБ150 зав. 192 та максимальні визначені за результатами діагностичного обстеження терміни допущення до експлуатації, ДСТУ-Н Б В.1.2-18:2016, ДСТУ-Б В.2.6-210:2016, ДБН В.1.2-ХХ:2017. Крім того, з технічного паспорту на вагонні ваги ВТВ-1 СТБ150 зав. 192 конкретно не зазначено, якою станцією обліковується ваги (до якої станції примикає під`їзна колія ТОВ СП «Нібулон»), а із даних сторінки 2 технічного паспорту – начальник станції Кононівка П-Зах Р.О. Натура, а відправлення було зі станції Мар`янівка П-Зах.
Відповідач підсумовує, що у даному випадку зважування вантажу проводилось вантажовідправником на 150т вагонних вагах відправника без участі представника залізниці. По випадку зважування вагону № 58515206 на під`їзній колії відправника не встановлено позивачем, яким саме способом проводилось зважування, а з перевізного документу видно, що тара вагону визначалась перед завантаженням і протоколу зважування тари позивачем не додано. 
Відтак, факт приймання вантажу до перевезення, завантаженого у вагон відправником, підтверджується підписанням Пам`яток про подавання/забирання вагонів, видачу/приймання контейнерів працівниками відправника і перевізника, форми яких наведені у додатках 2, 8 до Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113. Вантажі, завантажені відправниками у вагони закритого типу (криті, ізометричні, хопери, цистерни тощо) та контейнери, приймаються перевізником до перевезення шляхом візуального огляду кузова (котла) вагона (контейнера), пломб ЗПП, без перевірки вантажу.
Окрім того, посилаючись на норми ст.ст. 114, 115, 130 Статуту залізниць України, відповідач наголошує, що позивачем до матеріалів позовної заяви не додана довідка, яка підтверджувала вартість відправленого вантажу.
Також відповідач заперечує стосовно розгляду акту експертизи № 630 від 25.11.2025 як належного та допустимого доказу, оскільки при складанні акту представником торгівельно-промислової палати було порушено свої повноваження з огляду на те, що торгово-промислові палати мають право: проводити на замовлення українських та іноземних підприємств експертизу, контроль якості, кількості, комплектності товарів (у тому числі експортних та імпортних) і визначати їх вартість. Таким чином, при проведенні експертизи товару, представник торгово-промислової палати вийшов за межі повноважень, наданих йому законом, надаючи оцінку «щільності закриття люків».
Додатково відповідач звертає увагу, що у графі 3 акту експертизи зазначено, що акт складено експертом Димитровою О.С., проте не зазначено рівень освіти та спеціальність, тобто, на переконання відповідача, неможливо встановити, чи володіє експерт необхідним рівнем знань для проведення експертиз. Водночас, експерт Димитрова О.С. відсутня у Реєстрі атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, що, окрім зазначених доводів, ставить під сумнів будь-яку цінність зазначеного акта експертизи.
За ствердженням відповідача, у порушення п. 30 Правил видачі вантажу, експертами у акті експертизи не зазначеного жодного нормативно правового акту чи стандарту, на підставі якого зроблені висновки, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість висновків акту експертизи. Також, у акті експертизи не зазначено, що його було підготовлено для подання до суду.
Позивач надав відповідь на відзив, в якій наголосив, що законодавство прямо встановлює презумпцію вини перевізника у разі недостачі вантажу, а відтак обов`язок доведення відсутності вини покладається саме на відповідача, а не на позивача. Водночас, відповідач не довів, що нестача вантажу сталася внаслідок обставин, яким він не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало, а обмежився посиланнями на те, що вагон був переданий з цілісними ЗПП, що, на думку позивача, не звільняє його від відповідальності.
Щодо доводів відповідача стосовно звернення позивача через 16 год. 55 хв. після прийняття вагона позивач зазначає, що такий проміжок часу є цілком розумним з огляду на необхідність проведення попередньої оцінки стану вантажу та складення відповідних документів. В свою чергу, позивач, на його думку, діяв оперативно, не допускаючи невиправданих затримок, а судова практика не вимагає негайного звернення в момент передачі вагона.
При цьому, на переконання позивача, ключовою обставиною є встановлені актом експертизи № 630 від 25.11.2025 фактичні дані щодо втрати вантажу під час перевезення, а отже відповідальність за нестачу повинен нести відповідач.
Стосовно відмови відповідача у складанні комерційного акту позивач зауважує, що виконав усі вимоги законодавства щодо оскарження відмови у складанні такого акту, проте відповідач продовжував ухилятись від виконання своїх обов`язків. При цьому, позивач, оскарживши відмову залізниці, правомірно звернувся до експертів Одеської регіональної торгово-промислової палати, а відповідальність за відсутність представника залізниці лежить на відповідачеві, який був повідомлений про експертизу, але відмовився направити представника.
Також необґрунтованими позивач вважає заперечення відповідача проти акту експертизи № 630 від 25.11.2025 з огляду на те, що оцінка щільності закриття розвантажувальних люків вагона безпосередньо пов`язана з визначенням якості товару та встановленням причин його недостачі, адже саме через неналежну щільність закриття люків стався витік вантажу під час його перевезення. Крім того, як наголошує позивач, вказана оцінка є результатом візуального огляду вагона та встановлення фактичних обставин (наявності зазорів, затиснутих зерен, механічних впливів), що цілком відповідає завданням експертизи.
Стосовно кваліфікації експерта позивач додає, що вимоги ч. 6 ст. 98 ГПК України стосуються висновку експерта, призначеного судом, а не експерта, залученого стороною, а відтак акт експертизи не є висновком судового експерта у розумінні ст. 98 ГПК України. Водночас, акт експертизи є таким документом, який підтверджує фактичні обставини, а експертиза проводилась на підставі Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», який не вимагає включення експертів до Реєстру судових експертів. 
Щодо посилань відповідача на ст. 111 Статуту залізниць України та на п. 24 Прави видачі вантажів позивач пояснює, що вказані ним обставини однозначно свідчать про наявність ознак втрати вантажу під час перевезення, а отже підстави для звільнення залізниці від відповідальності, передбачені ст. 111 Статуту залізниць України, відсутні. В свою чергу, посилання на п. 24 Прави видачі вантажів, на думку позивача, є необґрунтованим, оскільки позивач не розпочинав вивантаження до звернення до залізниці, а дотримався встановленого порядку та розпочав вивантаження лише після того, як відповідач відмовився направити свого представника, незважаючи на належне повідомлення. 
Щодо підтвердження вартості втраченого вантажу позивач наголошує, що чинне законодавство України не встановлює виключного або спеціального виду документа, яким має підтверджуватися вартість вантажу, а визначальною є можливість встановити дійсну вартість вантажу. В свою чергу, за ствердженням позивача, вартість нестачі вантажу підтверджується сукупністю доказів, а зазначена ціна 9700 грн за тонну кукурудзи (з ПДВ) відповідає середньоринковим цінам реалізації кукурудзи сільськогосподарськими підприємствами у листопаді 2025 року та об`єктивним економічним умовам ринку зернових культур в Україні.
У своїх заперечення на відповідь позивача на відзив відповідач, окрім раніше зазначеного, додає, що акт зважування додано до справи позивачем від 25.11.2025, при цьому, у додатку до акту експертизи № 630 вказано, що вагон № 58515206 20.11.2025 експерту пред`явлено на ваговій, опломбований двома непошкодженими ЗПП відправника, однак залишати вагони на електронних вагах, як правило, не дозволяється, оскільки це призводить до не правильних показників (похибок) через перегрів датчиків або механічне напруження. На думку відповідача, вагон необхідно було зняти з вагонних ваг, перевірити тару ваг, або стрілка циферблату має займати нульове положення, при відхиленнях відрегулювати, а зважування має проводитись безпосередньо перед документальним оформленням. Протокол первинного зважування (оскільки ваги електронні) за результатами якого позивачем було направлено скаргу не додано взагалі.
Окрім того, відповідач пояснив, що при прослідуванні поїзду № 9537 (4250+464+4051) 06.11.2025 о 20:06-20:23 станції Знам`янка тензометричних динамічних вагонних ваг у вагоні 58515206 виявлено надлишок вантажу понад перевізний документ – 2320 кг, що підтверджено протоколом зважування поїзда, що виключає можливість втрати вантажу під час перевезення. Також у акті експертизи не зазначено наявність монтажної піни, про що відправник ТОВ СП «Нібулон» зазначив у перевізному документі № 43336114 у графі № 7, що, за ствердженням відповідача, свідчить про те, що вантажовідправником щільність закриття розвантажувальних люків забезпечувалась шляхом задуття монтажною піною конструктивних зазорів кузову вагону, тож механічний вплив на кришку бункера у вигляді подряпин міг бути після видалення монтажної піни.
Позивач, щодо доводів відповідача про зважування вагону на станції Знам`янка, надав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що проведення контрольного зважування на проміжній станції не припиняє відповідальність, не підтверджує збереження вантажу до моменту фактичної видачі та не виключає можливості його втрати після проходження відповідної станції. Таким чином, за ствердженням позивача, навіть за умови достовірності зазначених результатів, вони не спростовують факт нестачі, встановленої при прийманні вантажу позивачем.
Окремо позивач зауважує, що за відсутності самого протоколу зважування та підтвердження його достовірності, зазначений довід не може вважатися доведеним. При цьому, відповідно до п. 22 Правил приймання вантажів до перевезення, зернові вантажі, що перевозяться насипом, зважуються із зупинкою та розчепленням вагонів, а завлений відповідачем надлишок у розмірі 2320 кг знаходиться в межах можливої похибки динамічних ваг (±2100 кг при похибці 3%) і може бути інструментальною помилкою, а не реальним надлишком вантажу, а отже результати такого зважування не можуть вважатися беззаперечним доказом фактичної маси вантажу.
Підсумовуючи, позивач зазначає, що незалежно від результатів зважування на станції Знам`янка, актом експертизи встановлено об`єктивні фізичні ознаки втрати вантажу під час перевезення, а відтак, ці об`єктивні фізичні докази не можуть бути спростовані сумнівними результатами динамічного зважування на проміжній станції.
Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2026 позовна заява вх.№ 93/26 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.
19.01.2026 представник АТ «Українська залізниця» звернувся до суду через систему «Електронний суд» із заявою (вх. № 1967/26), якою просив залучити його у справі в якості представника відповідача та надати доступ до електронної справи № 916/90/26 в підсистемі «Електронний суд». Вказана заява була задоволена судом та 21.01.2026 представнику було надано доступ до матеріалів електронної справи.
19.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Нібулон» (вх. № 93/26 від 14.01.2026) залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали суду.
21.01.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Нібулон» надійшла заява про усунення недоліків (вх.№ 2315/26), із змісту якої вбачається усунення недоліків, встановлених ухвалою суду від 19.01.2026 та додані відповідні документи.
26.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№ 93/26 від 14.01.2026) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/90/26. Справу № 916/90/26 постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін.
09.02.2026 від АТ «Українська залізниця» до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 4704/26), який судом прийнятий до розгляду та долучений до матеріалів справи разом із доданими до нього доказами.
12.02.2026 ТОВ СП «Нібулон» подано до суду відповідь (вх. № 5286/26) на відзив, де, серед іншого, просив замінити первісного відповідача - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» на належного відповідача - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Оператор припортових станцій» АТ «Українська залізниця». Відповідь на відзив також судом була прийнята до розгляду та долучена до матеріалів справи разом із доданими до неї документами.
18.02.2026 відповідачем до суду надані заперечення (вх. № 6014/26) на відповідь на відзив, які, відповідно, прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.
18.02.2026 позивач звернувся до суду із клопотанням (вх. № 6037/26), відповідно до якого просив витребувати у відповідача наступні докази: оригінальний протокол зважування вагона №58515206 на станції Знам`янка від 06.11.2025 з відміткою про час проведення зважування, швидкість руху поїзда та підписом відповідальної особи; технічний паспорт динамічних вагонних ваг станції Знам`янка з зазначенням типу ваг, класу точності та призначення (комерційне або контрольне зважування); свідоцтво про повірку динамічних вагонних ваг станції Знам`янка, чинне станом на 06.11.2025, з зазначенням дати повірки, межі допустимої похибки та терміну дії свідоцтва; дані про швидкість руху поїзда №9537 під час проїзду через станцію Знам`янка 06.11.2025 о 20:06-20:23; журнал обліку вагонів станції Знам`янка за 06.11.2025 (копія сторінки з відміткою про проїзд вагона №58515206).
23.02.2026 ТОВ СП «Нібулон» надало до суду пояснення (вх. № 6391/26) щодо доводів відповідача про зважування вагону на станції Знам`янка. Вказані пояснення також були долучені судом до матеріалів справи.
04.03.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області призначено розгляд справи № 916/90/26 у судовому засіданні з повідомленням сторін на "24" березня 2026 р оку о 12:20 год. та запропоновано Акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» самостійно надати до суду у разі їх наявності оригінали або належним чином засвідчені копії доказів, визначених позивачем у клопотанні про витребування доказів. 
04.03.2026 за вх.№ 7777/26 до суду від представника ТОВ СП «Нібулон» надійшла заява про його участь у судовому засіданні 24.03.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, яка судом була задоволена.
09.03.2026 відповідач надав до суду заяву (вх. № 8351/26), відповідно до якої, на виконання ухвали суду від 04.03.2026, направив копію паспорту на залізничні ваги станції Знам`янка регіональної філії «Одеська залізниця», протоколу зважування вагонів, свідоцтва.
24.03.2026 у судовому засіданні судом були досліджені та розглянуті клопотання ТОВ СП «Нібулон», викладене у відповіді на відзив (вх. № 5286/26 від 12.02.2026), клопотання позивача (вх. № 6037/26 від 18.02.2026) про витребування доказів та заяву АТ «Українська залізниця» (вх. № 8351/26 від 09.03.2026) щодо долучення документів до матеріалі справи, за результатами яких, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвали, які занесені до протоколу судового засідання, про: заміну первісного відповідача - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» на належного відповідача - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Оператор припортових станцій» Акціонерного товариства «Українська залізниця»; про залишення клопотання позивача (вх. № 6037/26 від 18.02.2026) про витребування доказів без розгляду з огляду на виконання відповідачем вимог ухвали суду від 04.03.2026 та подання до суду відповідних документів.
Окрім того, 24.03.2026 у судовому засіданні по справі № 916/90/26, приймаючи до уваги необхідність вирішення питань, які підлягають вирішенню у підготовчому засіданні суду та встановлення правових позицій сторін, судом було постановлено протокольну ухвалу про розгляд справи № 916/90/26 в порядку загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження по справі та, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/90/26 до судового розгляду по суті на "23" березня 2026 року о 12:40 год.
Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.03.2026 у справі № 916/90/26 на 23.04.2026 о 12:40 год., не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Цісельського О.В. у період з 07.04.2026 по 23.04.2026 включно.
24.04.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області судове засідання у справі № 916/90/26 призначено на "19" травня 2026 року о 12:30 год.
19.05.2026 у судовому засіданні по справі № 916/90/26 суд, з`ясувавши думку представників учасників справи, постановив протокольну ухвалу про перерву до "11" червня 2026 року об 11:00 год.
Під час розгляду справи по суті представник позивача виступив із вступною промовою, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та у судових дебатах просив суд позов задовольнити повністю з підстав, викладених позивачем у його заявах по суті, та підтверджених наданими до матеріалів справи доказами.
Представник відповідача під час розгляду справи по суті також виступив із вступною промовою, проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у його заявах по суті, та у судових дебатах у задоволенні позову просив відмовити повністю. 
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Щодо строків розгляду справи суд зауважує, що за змістом статей 10, 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі «Штеґмюллер проти Австрії»).
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (див. рішення у справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; «ТОВ «Фріда» проти України», заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії»).
При цьому, ворожі війська постійно здійснюють масований ракетний обстріл по об`єктам енергетичної інфраструктури України і через це в багатьох містах України, зокрема і у місті Одесі, де розташований Господарський суд Одеської області, періодично відсутнє електропостачання та, відповідно, інтернет-зв`язок. Поновлення постачання електроенергії та інтернет-зв`язку потребує додаткового часу. Водночас, у місті Одесі періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких суддя та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.
На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Одесі, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів всієї країни, періодичну відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи встановленого ГПК України, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної позовної заяви був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань. Судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.
Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.
Враховуючи наведене, 11.06.2026 Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті, оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення 19.06.2026 об 11:00 год. 
19.06.2026 судом, відповідно до ч.1 ст.219 та ст. 240 ГПК України, в присутності представників сторін було проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи. 
08.11.2024 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі філії «Оператор припортових станцій» (надалі – Залізниця, АТ «Укрзалізниця») та філією «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон» (надалі – підприємство) укладено договір № ЦПС-ВМ/23 про подачу та забирання вагонів на залізничну під`їзну колію філії «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон» при станції Ізмаїл філії «Оператор припортових станцій» АТ «Укрзалізниця», за умовами п. 1. якого згідно із Статутом залізниць України, правилами перевезень вантажів і на умовах цього договору здійснюється подача, розставлення на вантажних фронтах та забирання вагонів із залізничної під`їзної колії, яка належить підприємству, та примикає стрілочним переводом № 6 до витяжної колії № 13 станції Ізмаїл і обслуговується локомотивом залізниці.
Умовами п. 6 договору № ЦПС-ВМ/23 вагони для під`їзної колії подаються локомотивом залізниці із розставленням вагонів на вантажних фронтах. Здавання вагонів проводиться на вантажних фронтах. Загальна кількість вагонів, які передаються на залізничну під`їзну колію однією групою, не більше 13 вагонів, 52 осі вагою не більше 1235т.
Цей договір укладається терміном з 08.11.2024 до 08.11.2029 включно (п. 21 договору № ЦПС-ВМ/23).
05.11.2025 за залізничною накладною № 43336114 вантажовідправником – ТОВ СП «Нібулон» зі станції відправлення Кременчук на станцію призначення Ізмаїл було відправлено вантаж – зерно кукурудзи (насипом) загальною масою 972180 кг, зокрема, у вагоні № 58515206 з масою 69220 кг, який був відправлений згідно досильної накладної № 41880105 від 15.11.2025. Одержувачем вантажу є ТОВ СП «Нібулон»
У вказаній залізничній накладній, а саме в графі 7 зазначено про застосування монтажної піни, що узгоджено одержувачем. При цьому, у графі 15 накладної визначено, що вантаж завантажено у справні вагони та зважено на вагах з функцією визначення повізкового навантаження. У графах 26, 28 вказаної накладної зазначено, що маса вантажу визначена на вагонних вагах заводський № ВТВ-1СТБ № 196, 197. Вантаж завантажено у вагон відправником.
Судом встановлено, що зазначена вище вага завантаженого позивачем у вагон № № 58515206 вантажу відповідає вазі, яка міститься у відомості вагонів, доданої до залізничної накладної.
Правильність внесених відомостей до вищезазначеної накладної підтвердив своїм підписом представник відправника. На станції відправлення вантаж прийнятий до перевезення працівниками залізниці без зауважень, зокрема, не було зроблено зауважень щодо непридатності вагонів для перевезення вантажу насипом у комерційному відношенні.
18.11.2025 вагони, навантажені кукурудзою та відправлені Товариством з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство «Нібулон» на власну адресу згідно накладної від 05.11.2025 № 43336114, були видані Акціонерним товариством «Українська залізниця» на станції Ізмаїл позивачеві, що підтверджується календарним штемпелем видачі вантажу. 
19.11.2025 вагон № 58515206 на станції Ізмаїл був поданий під вивантаження на під`їзну колію ТОВ СП «Нібулон» № 3 о 18 год. 35 хв., та прийнятий представником позивача, що підтверджується підписами уповноважених осіб перевізника – ОСОБА_1 та вантажоодержувача – Латій О.І., що підтверджується пам`яткою № 176.
20.11.2025 працівниками ТОВ СП «Нібулон», а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до п. 16 Інструкції від 15.06.1965 №П-6, було складено акт про виявлення нестачі вантажу, у кому було зазначено, що при визначенні на вагах № 2 (дата останньої повірки 12.11.2025) філії «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон» маси брутто вагону № 58515206, який прибув зі станції Кременчук на станцію Ізмаїл на адресу ТОВ СП «Нібулон» за накладною № 43336114 від 05.11.2025, виявлено невідповідність маси брутто вантажу зерно кукурудзи, порівняно з даними, зазначеними в накладній у розмірі 3830 кг. Подальше приймання вантажу призупинено до моменту складання відповідних актів, а вагон № 58515206 знаходиться на під`їзній колії в очікуванні видачі вантажу за участю представників залізниці. Схоронність вантажу № 58515206 забезпечена.
Також, 20.11.2025 філія «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон» направила директору філії «Кременчуцька» ТОВ СП «Нібулон» повідомлення № 423/149/1-25 про виявлення нестачі вантажу та направлення представника для складання акту (в порядку п. 17, п.17а Інструкції від 15.06.1965 №П-6), яким повідомлено, що співробітниками було виявлено невідповідність маси брутто вантажу у вагоні № 58515206 в розмірі 3830 кг, при цьому, усі ЗПП не порушені та справні, відповідають номерам ЗПП, зазначеним у накладній № 43336114 від 05.11.2025. У зв`язку з вказаним представник філії «Бессарабська» просив направити представника підприємства для участі у складанні акту про приймання вантажу по кількості або надати згоду на одностороннє приймання вантажу вантажоодержувачем відповідно до п. 18 Інструкції від 15.06.1965 №П-6.
Того ж дня, у відповідь на зазначене вище повідомлення, філія «Кременчуцька» ТОВ СП «Нібулон» надала згоду № 194/132/2-25 від 20.11.2025 філії «Бессарабська», до пп. «в» п. 18 Інструкції від 15.06.1965 №П-6, на одностороннє вивантаження вантажу з вагону № 58515206 за накладною № 43336114 від 05.11.2025.
Як убачається із матеріалів справи, філією «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон» було направлено начальнику ст. Ізмаїл лист № 386/149/2-25 від 20.11.2025, в якому було заявлено про існування обставин невідповідності маси вантажу у вагоні № 58515206, який прибув за накладною № 43336114 від 05.11.2025 даним, які зазначені у перевізних документах, у зв`язку з чим позивач вимагав прийняти участь у перевірці маси та стану вантажу у вказаному вагоні та скласти комерційний акт. Також у вказаному листі ТОВ СП «Нібулон» було зауважено, що вагон виставлений на під`їзну колію в очікуванні видачі вантажу за участю представників залізниці і вивантажуватись до складання комерційного акту не буде, при цьому, цілодобова охорона вказаного вагона з вантажем забезпечується власними силами ТОВ СП «Нібулон». 
Також вказаним листом позивач просив надати письмове підтвердження щодо участі представника залізниці в комісійній видачі вантажу або відмову у такій видачі у строк 24 години з моменту отримання цього листа, та повідомив, що здійснення первинного зовнішнього огляду завантаженого вагона, а також фіксація маси брутто вагона і наявності та цілісності запірно-пломбувальних пристроїв, буде здійснюватися за участі експерта торгово-промислової плати разом із представниками філії «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон». З вказаного листа вбачається, що його було отримано представником станції Ізмаїл 20.11.2025 об 11:30 год. 
На вказаний вище лист філії «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон» начальником станції Ізмаїл листом від 20.11.2025 №104, який зареєстровано позивачем 21.11.2025 за вх. № 424/149/1-25, було повідомлено ТОВ СП «Нібулон», що вагон № 58515206, який прибував за відправкою Кременчук Півд – Ізмаїл ЦПС № 43336114 з вантажем кукурудза, оглядався у комерційному та технічному відношенні працівником станції, де зауважень не було, ЗПП відправника у наявності, справні та відповідали перевізному документу, а при подаванні на під`їзну колію «Нібулон», комерційних та технічних несправностей не було і вагон прийнятий без зауважень. На підставі вищезазначеного станція вказала, що немає підстав для комісійної видачі вагону № 58515206.
21.11.2025 ТОВ СП «Нібулон» звернулось до директора філії «Оператор припортових станцій» АТ «Укрзалізниця» із скаргою за № 388/148/-2-25 щодо спірного перевезення із проханням надати розпорядження керівництву станції Ізмаїл про забезпечення участі представника залізниці в комісійній видачі вантажу у вагоні № 58515206, який прибув за накладною № 43336114 від 05.11.2025, та складання відповідно комерційного акту.
Як убачається з листа філії «Оператор припортових станцій» АТ «Українська залізниця» вих. № ЦПС-05/710н від 25.11.2025, скарга № 388/148/-2-25 від 21.11.2025 щодо відмови у складанні комерційного акту на вагон № 58515206, який прибув з вантажем зерно кукурудзи за основною відправкою Кременчук – Ізмаїл № 43336114 по досильній накладній станції Арциз № 41880105, розглянута та прийнята до уваги, але задоволенню не підлягає. В обґрунтування відмови було зазначено, серед іншого, що розслідуванням становлено, що вагон № 58515206 прибував на станцію Ізмаїл 18.11.2025 о 13:32 год. поїздом № 2155 інд. 4156+059+4046, на адресу підприємства, а при огляді вагона по прибуттю комерційних несправностей виявлено не було, про що свідчить запис у книзі форми ГУ-98. Подавався та фактично прийнятий вагон на вантажних коліях станції, згідно умов договору про подачу та забирання вагонів на залізничну під`їзну колію філії «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон», 19.11.2025 о 18:35 год. представником позивача Латій О.І., що підтверджується підписом у пам`ятці про подавання вагонів № 176.
Також, залізниця зауважила, що звернення позивача га станцію Ізмаїл від 20.11.2025 № 386/149/2-25, яке надійшло та зареєстроване на станції 20.11.2025 о 10:30 год., через 15 год. 55 хв. після подачі та прийняття представниками позивача на під`їзній колії підприємства, було розглянуто та дії представників станції Ізмаїл у відмові видачі вагона № 58515206 комісійно зі складанням комерційного акту були визнані обґрунтованими. Таким чином, оскільки вказаний вагон був прийнятий представниками позивача 19.11.2025 о 18:35 год. без зауважень щодо комерційних або технічних несправностей, відповідач вважав скаргу від 21.11.2025 необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Листом від 25.11.2025 №399/149/2-25, який отримано відповідачем 25.11.2025 о 14 год. 10 хв., було повідомлено останнього, що приймання вантажу з вагону 58515206 буде проводитися на території філії «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон» 25.11.2025 о 14:30 год. за участю Ізмаїльського підприємства Одеської торгово-промислової палати, а також було запропоновано направити уповноваженого представника залізниці для участі у прийманні вказаного вантажу та складенні актів про приймання вантажу по кількості та акту експертизи Ізмаїльського підприємства Одеської торгово-промислової палати.
25.11.2025 працівниками філії «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон», а саме Яшною О.П. та ОСОБА_5 , було складено акт, яким засвідчили, що при доставці зерна від філії «Кременчуцька» ТОВ СП «Нібулон» на філію «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон» по накладній № 43336114 від 05.11.2025 значить маса відправника: брутто - 92780 кг, тара – 23550 кг, нетто – 69220 кг; фактично при прийманні виявилося: брутто - 88950 кг, тара – 23550 кг, нетто – 65400 кг. Відтак, перевіркою встановлено, що фактична маса при зважуванні вагона № 58515206 виявилася меншою на 3820 кг.
25.11.2025 експертом Ізмаїльського підприємства Одеської регіональної торгово-промислової палати Димитровою О.С. було складено акт експертизи №630.
У пунктах 1-13 акту зазначено інформацію про дату та місце складання акту, що пред`явлено до експертизи, завдання експертизи, відомості про вантажоодержувача та вантажовідправника, надані документи тощо, відповідно до якої експерту для комісійного огляду і переважування замовником експертизи пред`явлений залізничний вагон-хопер № 58515206, завантажений зерном кукурудзи, згідно залізничної накладної масою нетто - 69220 кг, з метою визначення кількості зважуванням і здійснити зовнішній огляд вагону.
У акті експертизи було встановлено такі обставини: 20.11.2025 на території ТОВ СП «Нібулон» на ваговій, експерту пред`явлено один вагон № 58515206 із зерном кукурудзи. Пред`явлений вагон був опломбований двома непошкодженими ЗПП вантажовідправника, кількість і контрольні знаки яких відповідають даним пред`явленої накладної.
При зовнішньому огляді другого розвантажувального люка з боку штурвала в місці з`єднання кришки і бункера виявлено зазор довжиною 28 см, у якому затиснуті роздавлені зерна кукурудзи, також виявлено механічний вплив на кришку бункера у вигляді подряпин. При знятті ЗПП у присутності експерта на верхніх завантажувальних люках та огляді поверхні і місткості вантажу через завантажувальні люки, виявлено: між другим, третім та четвертим завантажувальними люками від сходів конусоподібне поглиблення вантажу у вигляді воронки (порожнини) завглибшки візуально від 0,60м-0,80м від поверхні вантажу, з чітко позначеною смугою 1,20-2,0м по ширині вагону, характерній для стікаючого вантажу у бік другого (середнього) розвантажувального люка (зі сторони штурвалів), який має зазор з затиснутими зернами кукурудзи та механічній вплив. В інших завантажувальних люках вагону поверхня вантажу рівна, без заглиблень. Візуально вільний простір у вагонах дозволяє поміститися нестачі вантажу. Щільність закриття розвантажувальних люків не забезпечує збереження вантажу при транспортуванні. Розсип вантажу з вагону на момент проведення експертизи не виявлено.
Для визначення кількості кукурудзи, вагон був зважений на вагонних електромеханічних вагах зав. № 1606, тип Булат-В2-15Б-150-SH, дискретність 50 кг, дата держповірки – 12.11.2025. Огляд вагона проводився експертом двічі: 20.11.2025 (зовнішній огляд вагона, переважування маси брутто вагона) і повторно 25.11.2025 (зовнішній огляд вагона, огляд вантажу, переважування маси брутто/тари вагона), наявність ЗПП, щільність закриття, маса брутто - співпадають.
Результати зважування занесені в специфікацію та відображені в таблиці №2 акту. У таблиці зазначено про відхилення маси вантажу в загальному розмірі 3820 кг. Маса нетто зерна кукурудзи визначена розрахунковим шляхом, як різниця між фактичною масою брутто та фактичною масою тари вагона. Найменування вантажу вказано згідно з даними накладної. Експертом здійснено фотофіксацію, фотографії на сімох аркушах є невід`ємною частиною цього акта експертизи.
За висновками вказаної вище експертизи, при зважуванні і огляді залізничного вагону №58515206, завантаженого зерном кукурудзи, фактично виявилося, що маса нетто складає 65400 кг, що на 3820 кг менше проти даних, вказаних у залізничній накладній.
Крім того, 25.11.2025 комісією у складі: прийомоздавальника вантажу та багажу ОСОБА_6 та змінного майстра ОСОБА_7 , які працюють у філії «Бессарабська» ТОВ СП «Нібулон», було складено відповідно до Інструкції Держарбітражу СРСР про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості від 15.06.65 №П-6, акт приймання продукції за кількістю № 1 щодо вагону № 58515206, в якому зазначено, що при огляді вагона встановлено: у другому розвантажувальному люці з боку штурвала вагона в місці з`єднання кришки і бункера виявлено зазор довжиною 28 см, у якому затиснені роздавлені зерна кукурудзи, також виявлено механічний вплив на кришку бункера у вигляді подряпин. При знятті ЗПП на верхніх завантажувальних люках та огляді поверхні та місткості вантажу через завантажувальні люки, виявлено: між другим, третім та четвертим завантажувальними люками від сходів конусоподібне поглиблення вантажу у вигляді воронки (порожнини) завглибшки візуально від 0,60м-0,80м від поверхні вантажу, з чітко позначеною смугою 1,20-2,60м по ширині вагону, характерній для стікаючого вантажу у бік другого (середнього) розвантажувального люка (зі сторони штурвалів), який має зазор з затиснутими зернами кукурудзи та механічній вплив. В інших завантажувальних люках вагону поверхня вантажу рівна без заглиблень.
У вказаному акті приймання продукції за кількістю № 1 зазначено, що нестача вантажу складає 3820 кг на суму 37054,00 грн з ПДВ, виходячи із ціни за тонну зерна кукурудзи в розмірі 9700 грн.
У відповідності до наявної в матеріалах справи пам`ятки про забирання вагонів від №178, вагон № 58515206 на станції Ізмаїл був переданий ТОВ СП «Нібулон» залізниці для забирання 25.11.2025 о 15 год. 10 хв.
Між тим, позивачем долучено власну довідку від 10.02.2026 № 996/3-26/91, з якої вбачається, що станом на 25.11.2025 дійсна вартість однієї тони вантажу (кукурдза), що було прийнято до перевезення та відвантажено зі станції Кременчук за накладною № 43336114 від 05.11.2025 у вагоні № 58515206 складала 9700,00 грн, в т.ч. ПДВ (без включення провізних платежів).
За таких обставин, позивачем заявлено до стягнення вартість втраченого вантажу в сумі 33696,83 грн, з урахуванням вартості однієї тони вантажу 9700,00 грн з ПДВ, оскільки при перевезенні кукурудзи у вказаному вагоні перевізником не забезпечено збереження ввіреного йому вантажу.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
В частині 1 ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 15 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити /реалізувати/ своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вимогами статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у разі порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитки визначаються, як втрата, яку особа отримала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила чи повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально отримати при звичайних обставинах, якщо б його право не було порушено (упущена вигода).
Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.
Статтями 610, 611 Цивільного Кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків.
Відповідно до ст. 623 Цивільного Кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Статтею 920 Цивільного кодексу України обумовлено: у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Частинами 1, 2 ст. 924 ЦК України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Стаття 224 Господарського кодексу України зобов`язує учасника господарських відношень, який порушив господарські зобов`язання або встановлені вимоги, які стосуються здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, здійсненні уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не отримані доходи, які уповноважена сторона отримала б у разі належного виконання зобов`язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності іншою стороною.
Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.
Статтею 3 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається із Закону України «Про транспорт», Закону України «Про залізничний транспорт», Статуту залізниць України та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України. Охорона вантажів і об`єктів залізничного транспорту, нагляд за дотриманням вимог пожежної безпеки, ліквідація пожеж на залізничному транспорті загального користування, розгляд справ про адміністративні правопорушення і накладення адміністративних стягнень здійснюються відомчою воєнізованою охороною АТ «Укрзалізниця», працівники якої під час виконання службових обов`язків мають права, які передбачені Положенням про відомчу воєнізовану охорону АТ «Укрзалізниця» та чинним законодавством України, застосовувати вогнепальну зброю та спеціальні засоби (наручники, гумові кийки, засоби зв`язування, сльозоточиві речовини) у випадках і порядку, передбачених чинним законодавством України, а також гарантії правового та соціального захисту.
Статтею 23 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.
Згідно статті 26 Закону України «Про залізничний транспорт» обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.
Відповідно до пункту 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.
Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (далі - залізничні під`їзні колії) (ст. 3 Статуту).
Згідно зі статтею 5 Статуту, на підставі цього Статуту Мінтранс затверджує: а) Правила перевезення вантажів (далі - Правила); б) Технічні умови навантаження і кріплення вантажів; в) Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень пасажирів); г) інші нормативні документи.
Пунктом 6 Статуту визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення
Дата приймання вантажу, згідно з ст. 23 Статуту залізниць засвідчується на накладній календарним штемпелем. Відповідно до приписів Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Мінтрансу України № 644 від 21.11.2000, у графі 20 залізничної накладної зазначається найменування вантажу, устаткування, яке було застосовано для розміщення та кріплення вантажу.
Згідно з ст. 24 Статуту залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.
Відповідно до статті 37 Статуту тарні і штучні вантажі перевозяться із зазначенням у накладній маси і кількості вантажних місць. Маса цих вантажів визначається до здавання їх для перевезення і зазначається на вантажних місцях. Вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Перелік вантажів, що можуть перевозитися насипом і наливом, установлюється Правилами перевезення вантажів. Загальна маса вантажу визначається шляхом зважування на вагах або підрахуванням маси на вантажних місцях за трафаретом чи стандартом. Маса окремих вантажів може визначатися розрахунковим методом, за обміром або умовно (нафтопродукти в цистернах, тварини, лісоматеріали тощо). Маса вантажів визначається відправником. Спосіб визначення маси зазначається у накладній.
Статтею ст. 38 Статуту залізниць України передбачено, що завантажені контейнери, а також криті вагони (у тому числі ізотермічні) і цистерни пломбуються тим підприємством, організацією, засобами яких провадиться навантаження. Перелік вантажів, що допускаються до перевезення у вагонах без пломб, технічні умови виготовлення пломб, а також порядок пломбування вагонів і контейнерів встановлюються Правилами.
Відповідно до п.52 Статуту на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу у разі, зокрема, прибуття вантажів у вагонах навалом і насипом за вимогою одержувача у розмірах, передбачених Правилами.
Пунктом 76 Статуту визначено, що час перебування вагонів під навантаженням і вивантаженням у разі обслуговування залізничної під`їзної колії локомотивом залізниці визначається з моменту фактичної подачі вагонів на місце навантаження або вивантаження до моменту одержання станцією від підприємства повідомлення про готовність вагонів до забирання. Час знаходження вагонів на залізничних під`їзних коліях, що обслуговуються їх локомотивами, визначається з моменту передачі вагонів на передавальних коліях. Місце і порядок операцій встановлюються договором про експлуатацію залізничної під`їзної колії. Норми часу на операції передачі не повинні перевищувати однієї хвилини на вагон і 30 хвилин на всю пред`явлену партію вагонів. Охорона завантажених і порожніх вагонів на залізничних під`їзних коліях здійснюється засобами і за рахунок підприємств. Договір про експлуатацію залізничної під`їзної колії та договір про подачу та забирання вагонів розробляється з урахуванням єдиного технологічного процесу роботи під`їзної колії із станцією примикання. Порядок розроблення та форма договорів встановлюються Правилами.
Статтею 110 Статуту залізниць України передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.
Пунктом 111 Статуту передбачені випадки, за яких залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу, зокрема, у разі коли вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами, а також якщо вантаж прибув у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника, якщо немає ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення.
Окрім того, згідно з п. «г» ст.111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли недостача вантажу не перевищує норм природної втрати і граничного розходження визначення маси.
Згідно із статтею 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.
Відповідно до ст. 114 Статуту залізниць України залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.
Згідно з ст. 115 Статуту залізниць України вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.
Згідно з п. 127 Статуту залізниця несе матеріальну відповідальність за втрату, недостачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення багажу, вантажобагажу, а також за прострочення його доставки, якщо не доведе, що втрата, недостача, псування, пошкодження, прострочення відбулися не з її вини.
Відповідно до п. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин як невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах. Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.
Статтею 130 Статуту залізниць України (п. б) визначено, що у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу. Якщо у складанні комерційного акта відмовлено, замість нього подається документ, що підтверджує скаргу про цю відмову.
Наказом Міністерства транспорту від 21.11.2000 № 644 затверджено «Правила видачі вантажів»; «Правила оформлення перевізних документів»; «Правила складання актів» та інші Правила.
Відповідно до п. п. 2, 9 Правил складання актів, в редакції змін, затверджених наказом Міністерства транспорту України №334 від 28.05.2002, комерційні акти складаються для засвідчення, зокрема, невідповідності найменування, маси і кількості місць наявного вантажу, багажу чи вантажобагажу даним, зазначеним у перевізних документах. Дані в комерційному акті зазначаються на підставі перевізних документів та виявлених обставин. У комерційному акті детально описуються стан вантажу або багажу і обставини, за яких виявлена незбереженність, а також обставини, які могли бути причиною виникнення незбереженості вантажу, багажу чи вантажобагажу. Усі графи бланка акта мають бути заповнені. Не дозволяється проставлення рисок та лапок замість повторення необхідних даних. У комерційному акті зазначається, чи правильно навантажений, розміщений і закріплений вантаж, а також про наявність та стан захисного маркування для вантажів, що перевозяться у відкритих вагонах. У разі неправильного завантаження, розміщення, закріплення вантажу в акті зазначається, яке порушення було допущено. Особи, які склали або підписали комерційний акт або акт загальної форми, що містить дані, які не відповідають дійсності, несуть установлену законодавством відповідальність.
Згідно з п.16 Правил складання актів, у разі відмови начальника станції від складання комерційного акту (акту загальної форми) або оформлення акту з порушенням цих Правил одержувач має право до вивезення вантажу зі станції, а при вивантаженні на місцях незагального користування протягом 24 годин з моменту прийняття від залізниці вагона (контейнера) з вантажем подати про це письмову скаргу начальнику Дирекції залізничних перевезень (далі-Дирекція) безпосередньо або через начальника станції. При поданні скарги через начальника станції або безпосередньо начальнику Дирекції одержувачу видається розписка про прийняття скарги.
Відповідно до п.17 Правил складання актів начальник Дирекції на скаргу про відмову від складання комерційного акта (акта загальної форми) або про неправильне його оформлення повинен дати мотивовану відповідь по суті скарги: стосовно швидкопсувних вантажів - протягом доби, а стосовно інших вантажів - не пізніше триденного терміну після отримання скарги. У разі обґрунтованості скарги начальник Дирекції дає розпорядження про складання комерційного акта (акта загальної форми) або про переоформлення акта. У цьому разі плата за зберігання вантажу, а також за користування вагоном (контейнером) протягом часу затримки складання акта з одержувача не стягується.
Пунктом 40 Правил приймання вантажів до перевезення встановлено, що договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа працівником перевізника в електронній накладній. Факт приймання вантажу до перевезення, завантаженого у вагон (контейнер) відправником, підтверджується підписанням Пам`яток про подавання/забирання вагонів, видачу/приймання контейнерів працівниками відправника і перевізника, форми яких наведені у додатках 2, 8 до Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 року № 113, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15 березня 1999 року за № 165/3458. Вантажі, завантажені відправниками у вагони закритого типу (криті, ізотермічні, хопери, цистерни тощо) та контейнери, приймаються перевізником до перевезення шляхом візуального огляду кузова (котла) вагона (контейнера), пломб (ЗПП), без перевірки вантажу.
Правилами видачі вантажів (п.п. 10, 11, 23), затверджених наказом Міністерства транспорту України «Про затвердження окремих розділів» Правил перевезення вантажів від 21 листопада 2000 року № 644, визначено, що при подаванні вагонів на під`їзні колії передача їх провадиться в місцях, установлених договорами про подавання й забирання вагонів або договорами про експлуатацію під`їзної колії, і засвідчується підписами представників станції й одержувача в пам`ятці про подавання/забирання вагонів. При передаванні завантажених вагонів і контейнерів сторони зобов`язані зовнішнім оглядом пересвідчитись у справності кузова вагона (контейнера), наявності та цілісності пломб, запірно-пломбувальних пристроїв (ЗПП), відповідності відтиску на них даним, зазначеним у перевізних документах. При перевезенні вантажів на відкритому рухомому складі сторони переконуються у відсутності слідів утрати й пошкодження вантажу. У разі вивантаження на місцях загального користування вимога щодо перевірки маси вантажів може бути заявлена письмово одержувачем до початку вивантаження. Вимога щодо перевірки маси вантажу у вагонах, що подаються на під`їзну колію, може бути заявлена в момент приймання вагонів у пункті, встановленому договором.
Згідно з п. 27 Правил видачі вантажів, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить 0,5 % маси всіх інших вантажів (тобто, в тому числі, для насіння сої).
Порядок експлуатації власних вантажних вагонів на залізничному транспорті загального користування регламентують Правила експлуатації власних вантажних вагонів затверджених наказом Міністерство інфраструктури України від 29.01.2015 №17, відповідно до пункту 1.1 яких Правила є обов`язковими при перевезеннях вантажів вагонами, що перебувають у власності перевізників, операторів, підприємств, установ, організацій, фізичних осіб - підприємців, які орендують їх в інших власників або якими вони володіють на підставі договору управління майном, договору про спільну діяльність тощо.
Пунктом 5.4 Правил експлуатації власних вантажних вагонів передбачено, що перевезення власних вантажних вагонів у завантаженому і порожньому стані в усіх випадках (передислокація, ремонт тощо) оформляється перевізним документом (накладною) в електронному (із накладенням електронного цифрового підпису) або паперовому вигляді згідно з Правилами оформлення перевізних документів.
Оформлення накладної має здійснюватися у відповідності до Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 863/5084.
Згідно з пунктом 1.1. Правил оформлення перевізних документів на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. У разі пред`явлення до перевезення вантажу груповою відправкою або маршрутом відправник додає до накладної відомість вагонів (додаток 2 до цих Правил) або відомість вагонів і контейнерів, що перевозяться маршрутом (групою) за накладною (додаток 4 до Правил перевезення вантажів в універсальних контейнерах, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001 № 542, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 10.09.2001 за № 798/5989). У відповідності до цих Правил накладна може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП)). Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.
Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем. Накладна у паперовому вигляді є відображенням її електронної копії, яка обов`язково надається на станцію відправлення одночасно з накладною у паперовому вигляді.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.
У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Так, судом встановлено, що спірні правовідносини стосуються перевезення вантажів залізницею, а відтак, підпадають під правове регулювання в т.ч. Глави 64 Цивільного кодексу України, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, та Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №334 від 28.05.2002.
Окрім того, загальні умови перевезення вантажів залізничним транспортом регулюються Законом України «Про транспорт», Законом України «Про залізничний транспорт» та іншими актами законодавства України, в т.ч. Правилами оформлення перевізних документів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, Правилами приймання вантажів до перевезення, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №861/5082, Правилами видачі вантажів, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №862/5083.
Матеріалами справи підтверджується, що Акціонерним товариством «Українська залізниця» зі станції відправлення Кременчук (код 425001) Південної залізниці взято на себе зобов`язання з перевезення кукурудзи насипом до станції призначення Ізмаїл на підставі залізничної накладної №43336114 від 05.11.2025, з урахуванням досильної накладної № 41880105 від 15.11.2025.
Вага вантажу нетто у вагоні № 58515206, зафіксована у накладній та у відомості вагонів, зазначена 69220 кг, тара вагону 23560 кг.
Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено факт укладення між позивачем (вантажовідправником та вантажоодержувачем) та відповідачем (перевізником) договору перевезення на підставі складених залізничних накладних. При цьому суд вказує, що зазначені в накладних дані щодо вантажу, в тому числі характеристика вантажу також є погоджені сторонами.
Пунктом 2.3. Правил оформлення перевізних документів визначено, що представник відправника у графі 55 накладної «Правильність внесених відомостей підтверджую» вказує свою посаду, розписується, засвідчуючи правильність відомостей, указаних ним у перевізному документі. Представник відправника повинен мати довіреністю на оформлення перевезення. 
Наразі, правильність внесених відомостей до вказаних залізничних накладних підтверджена підписом представника відправника.
У свою чергу суд констатує, що зауважень щодо кількості та змісту вантажу, його маркування, а також правильності відомостей, зазначених у залізничних накладних на станції відправлення від залізниці не находило, отже, за висновками суду, на станції відправлення вантаж прийнятий відповідачем до перевезення без зауважень та заперечень.
У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що наявністю залізничних накладних як форми договору перевезення вантажів встановлено факт укладення між ТОВ СП «Нібулон» як вантажовідправником і вантажоодержувачем та відповідачем як перевізником договірних зобов`язань щодо приймання, транспортування вантажу (зерна кукурудзи) та видачі його у пункті призначення.
Оскільки матеріалами справи підтверджений факт прийняття відповідачем до перевезення від позивача вантажу у вагоні № 58515206 в кількості 69220 ку по залізничній накладній № 43336116, з урахуванням досильної накладної № 41880105, суд дійшов висновку, що саме відповідач є відповідальною особою за збереження прийнятого до перевезення вантажу, а відтак і за спірну нестачу.
За приписами п. 2.1 Правил комерційного огляду поїздів та вагонів усі вагони, які прибувають і відправляються із станції, де розташований пункт комерційного огляду (ПКО) оглядаються з метою виявлення та усунення несправностей, що загрожують збереженню вантажів.
Оскільки вантажі у вагони закритого типу приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, відповідач мав можливість належним чином здійснити огляд спірного вагону та встановити, що вказаний вагон є непридатним для перевезення вантажу того виду, що був у нього завантажені відправником, та відмовитись від приймання вантажу до перевезення.
Доказів того, що залізницею при прийняті вантажу до відправлення було перевірено правильність відомостей в накладних №43336114, № 41880105 щодо фактичної маси вантажу у вагоні № 58515206 та встановлено її невідповідність суду не подано. Матеріали справи також не містять доказів наявності несправностей вагону № 58515206 в технічному відношенні, які б призвели до втрати вантажу на шляху його слідування.
Отже, оскільки спірні вагони прийняті залізницею для перевезення без зауважень до вантажовідправника, відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі вантажоотримувачу, в силу статті 110 Статуту покладається на залізницю, тобто на відповідача.
Водночас, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками, оскільки для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.
Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
Водночас зі змісту частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Відповідний висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 21.07.021 у справі №910/12930/18, від 28.10.2021 у справі №910/9851/20, від 20.10.2022 у справі №910/3782/21 тощо.
Спростування цієї вини (у тому числі з підстав вини самого позивача в заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у правовідносинах про відшкодування шкоди.
Як встановлено вище, вагони, що слідували згідно залізничної накладної №43336114, прибули 18.11.2025 на станцію призначення Ізмаїл, на якій було здійснено зважування (брутування) вантажу та виявлено недостачу вантажу у вагоні №58515206. При цьому, як підтверджено матеріалами справи, спірний вантаж був прийнятий залізницею до перевезення без зауважень.
Відтак, з огляду на те, що перевезення відбувалося у технічно-справному вагоні, придатному для даної господарської мети (перевезення кукурудзи), суд доходить висновку про те, що саме відповідач несе відповідальність за втрату частини вантажу позивача у вагоні №58515206.
Щодо посилань відповідача стосовно прийняття представником вантажоодержувача спірного вагону без жодних зауважень та заперечень щодо його комерційного та технічного стану з цілісними ЗПП, які відповідали перевізному документу, суд звертає увагу на те, що згідно зі ст.52 Статуту залізниць України залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу у разі прибуття вантажів у вагонах навалом і насипом за вимогою одержувача.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач заявив про існування обставин невідповідності маси вантажу у спірному вагоні та вимагав перевірити масу вантажу, однак залізниця відмовилась від складання комерційного акту. Позивачем з дотриманням законодавством порядку було подано скаргу на відмову у складенні комерційного акту. Відтак, матеріали справи містять належні докази відмови у складенні відповідачем комерційного акту та його оскарження.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими Наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113, не передбачено ані права, ані обов`язку вантажоодержувача вносити до пам`яток про забирання вагонів будь-які зауваження, у тому числі і щодо технічного стану вагону, тобто пам`ятка не свідчить про будь-які інші обставини, крім того факту, що залізниця передала, а вантажоодержувач прийняв відповідний вагон. Законодавством не передбачено обов`язку вантажоодержувача вносити до цього документу будь-які інші відомості.
Отже, відсутність таких зауважень у відповідній пам`ятці не спростовує жодних обставин, наведених у позовній заяві, так само як і не доводить відсутності вини перевізника у нестачі вантажу.
Крім того, суд з цього приводу приймає до те, що оскільки при передаванні завантажених вагонів сторони проводять лише їх зовнішній огляд, який може тривати до 1 хв., без підлазання під вагони та без перевантаження (п. 76 Статуту, п. 3.15 Інструкції позивача з охорони праці для прийомоздавальника № 59-П), то отримувач вантажу не позбавлений права заявити вимогу щодо перевірки маси вантажу після подавання вагону. У даному випадку позивач повідомив відповідача про нестачу вантажу на наступний день після подавання вагону (відповідний лист отримано залізницею 20.11.2025 об 11:30 год.), а в матеріалах справи відсутні будь-які докази впливу на вантаж та/або на вагон з боку позивача чи інших сторонніх осіб з часу подавання вагону до моменту проведення експертизи, що вказує на виникнення нестачі вантажу під час його перевезення залізницею. 
Отже, доводи відповідача відносно того, що відповідальність перевізника за збереження вантажу припиняється з моменту його видачі одержувачу в пункті призначення, не приймаються судом, оскільки в даному випадку йдеться про припинення відповідальності за збереження вантажу після видачі одержувачу, а не про звільнення від відповідальності за втрату вантажу під час його перевезення.
Також з цього питання слід приймати до уваги викладене в акті експертизи, проведеної ТПП, про незадовільний технічний стан вагону, в якому здійснювалося перевезення вантажу, а також прибуття вантажу в меншій кількості, ніж прийнято до перевезення.
Згідно з ст. 1 Закону України Про торгово-промислові палати України торгово-промислова палата є недержавною неприбутковою самоврядною організацією, яка об`єднує юридичних осіб, які створені і діють відповідно до законодавства України, та громадян України, зареєстрованих як підприємці, та їх об`єднання.
Статтею 11 Закону визначено, що торгово-промислові палати мають право, зокрема, надавати за дорученням українських та іноземних юридичних і фізичних осіб послуги, пов`язані із захистом їх прав та інтересів, відповідно до законодавства України та міжнародних договорів України; проводити на замовлення українських та іноземних підприємців експертизу, контроль якості, кількості, комплектності товарів (у тому числі експортних та імпортних) і визначати їх вартість; здійснювати інші повноваження, що не суперечать законодавству України.
Методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень, є обов`язковими для застосування на всій території України. Права торгово-промислових палат закріплюються в їх статутах і реалізуються у порядку, передбаченому законодавством України.
Суд приймає до уваги, що згідно приписів Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
На думку суд, акт експертизи Ізмаїльського підприємства Одеської регіональної торгово-промислової палати від 25.11.2025 №630 є належним та допустимим доказом у даній справі відповідно до тих обставин, які потребують доказуванню. Акт відповідає встановленим вимогам до документів, які складаються Торгово-промисловою палатою при проведенні експертизи. Посилання відповідача на те, що вказаний акт експертизи не може бути прийнятий до уваги, у зв`язку з тим, що представник торгово-промислової палати вийшов за межі повноважень, наданих йому законом, надаючи оцінку щільності закриття люків, судом не приймаються до уваги, оскільки, як слушно зауважив позивач, оцінка цільності закриття розвантажувальних люків вагона безпосередньо пов`язана із визначенням якості, кількості та комплектності вантажу та встановленням причини його недостачі. Також, суд погоджується з висновком позивача, що вказана оцінка є результатом візуального огляду вагона та встановлення фактичних обставин (наявності зазорів, затиснутих зерен, механічних впливів), що цілком відповідає завданням експертизи.
Відтак, встановлені актом експертизи обставини, а саме наявні зазори, у яких затиснуті роздавлені зерна кукурудзи, конусоподібні поглиблення у вигляді воронки, розташовані між другим, треті та четвертим розвантажувальними люками від сходів, з чітко позначеною смугою по ширині вагону, характерній для стікаючого вантажу у бік другого розвантажувального люка, а також механічний плив на кришку бункера у вигляді подряпин, свідчать про втрату частини вантажу саме під час перевезення.
Суд зазначає, що висновок експерта, складений в межах наданих Одеській регіональній торгово-промисловій палаті повноважень, та у відповідності до вимог Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», є єдиним в матеріалах справи висновком експерта, якому відвід з боку відповідача чи інших сторін по справі не заявлений, прийнятий та врахований судом у своєму рішенні як належний та допустимий доказ, пов`язаний з розглядом даної справи, а тому доводи відповідача відхиляються судом як необґрунтовані.
Отже, на переконання суду, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, позивачем у належний спосіб доведено прибуття на станцію призначення вагону з вантажем у технічно несправному стані, внаслідок чого могла виникнути нестача, в тому числі у процесі перевезення. При цьому, відповідачем в свою чергу не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму.
Вказані вище норми передбачають презумпцію вини перевізника у разі втрати, нестачі, псування й ушкодження вантажу, прийнятого до перевезення, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини. Обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на перевізникові. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення.
В свою чергу, аналізуючи зміст правовідносин сторін у даній справі, в контексті узагальненої судової практики подібних судових спорів щодо застосування законодавства про відповідальність за порушення у галузі залізничного транспорту суд наголошує, що незбереження вантажу може бути наслідком як технічної несправності вагона або контейнера, так і їх непридатності для перевезення певного вантажу (тобто у комерційному відношенні), відтак у вирішенні спорів слід розмежовувати відповідні поняття; вагон (контейнер) може бути цілком справним, але таким, що не забезпечить збереження якості певного вантажу, наприклад, має стійкий запах, що впливає на завантажені до нього продовольчі товари; саме в такому випадку йдеться про непридатність вагона (контейнера) у комерційному відношенні; згідно з зазначеною статтею Статуту придатність вагона чи контейнера для перевезення відповідного вантажу у комерційному відношенні визначається відправником або залізницею, якщо вона здійснює завантаження; отже, якщо псування вантажу є наслідком комерційної несправності вагона (контейнера), відповідальність за це несе той, хто завантажив продукцію у вагон (контейнер); у випадках, коли під завантаження подано несправний за своїм технічним станом вагон або контейнер, відправник повинен відмовитись від їх використання; якщо він цього не зробив, відповідальність за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу, що сталися внаслідок технічної несправності рухомого складу, покладається на відправника; винятки з цього правила можуть мати місце тоді, коли з матеріалів справи вбачається, що технічна несправність мала прихований характер або виникла у процесі перевезення вантажу; прихованими є такі технічні несправності, які не могли бути виявлені відправником під час звичайного огляду вагону або контейнера; у такому разі відповідальність за незбереження вантажу покладається на залізницю; якщо незбереження вантажу сталося внаслідок того, що вагон чи контейнер поряд з прихованими несправностями або з несправностями, які виникли під час транспортування, мали ще й такі, які могли бути виявлені до завантаження, господарський суд може вирішити питання про покладення відповідальності як на залізницю, так і на відправника; для правильного вирішення питань щодо відповідальності за незбереження вантажу внаслідок технічної несправності рухомого складу господарський суд повинен провести досконале дослідження не тільки комерційного акта, але й акта про технічний стан вагону або контейнера і дати їм відповідну оцінку.
Отже, саме відправник, який завантажує продукцію у вагони, має перевірити технічний стан останніх, і в разі встановлення їх несправності, відмовитися від використання таких вагонів, адже здійснення відправником спірного завантаження у технічно несправні вагони свідчить про безпідставність покладення вини за втрату вантажу на залізницю.
Суд зазначає, з урахуванням приписів Статуту, Правил складання актів та Правил користування вагонами та контейнерами, що будь-які обставини щодо матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача під час залізничного перевезення, засвідчуються насамперед комерційними актами, а крім того можуть засвідчуватися актами загальної форми та актами про пошкодження вагона, які складають станції залізниць, відтак покладати відповідальність на вантажовідправника за втрату вантажу у зв`язку з його завантаженням у вагон не придатний для перевезення, було б можливим у разі складання, як комерційного акту, так і акту про пошкодження вагону на станції відправника.
З огляду на викладене, оскільки відповідно до спірних накладних вантаж завантажено у вагони вантажовідправником за відсутності пред`явлення залізницею на станції відправлення жодних зауважень до стану вагону, наведене свідчить про те, що відправником були виконані вищезазначені вимоги Правил перевезення вантажів.
Крім того, відповідно до п.3.9 роз`яснень ВГСУ №04-5/601 від 29.05.2002 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею», коли технічна несправність мала прихований характер або виникла у процесі перевезення вантажу - відповідальність за нестачу вантажу покладається на перевізника, а прихованими є такі технічні несправності, які не могли бути виявлені відправником під час звичайного огляду вагону або контейнера. У такому разі відповідальність за незбереження вантажу покладається на залізницю.
З огляду на зазначене, суд вважає слушними доводи позивача в частині того, що вантажовідправником вжито всіх необхідних заходів для збереження вантажу під час його перевезення, як це передбачено вимогами чинного законодавства, а відповідні вагони на станції відправлення був у технічно справному стані, проте прибув з вантажем вже в незадовільному технічному стані.
Таким чином, оскільки відповідачем не спростовано обставини визначення вантажовідправником маси вантажу у відповідності з Правилами приймання вантажів до перевезення, та за обставин відсутності доказів невжиття вантажовідправником всіх заходів для збереження вантажу під час здійснення його перевезення, суд дійшов до висновку про порушення залізницею заходів щодо збереження вантажу під час його перевезення та про наявність вини залізниці у недостачі спірного вантажу, в зв`язку з чим підстави для звільнення залізниці від матеріальної відповідальності за нестачу вантажу відсутні.
З огляду на зазначене судом встановлено наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної поведінки відповідача, що виявилась у незбереженні вантажу, що перевозився у спірних вагонах, завданої шкоди - нестачі товару та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, що свідчить про доведеність позовних вимог позивача.
Враховуючи вказане, заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та заперечення, судом розцінюються критично.
Відповідно до п. 2.7 роз`яснення президії Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею», згідно зі статтями 924 ЦК України і статтями 114 і 115 Статуту залізниця відповідає за незбереження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи в розмірі тієї суми, на яку було знижено його вартість. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу, зокрема, договору або контракту купівлі-продажу, специфікації на вантаж, довідки відправника про кількість, ціну і вартість відправленого вантажу, підписаної головним (старшим) бухгалтером, копії податкової накладної. 
При цьому, Статут залізниць України не передбачає обов`язкового додавання до претензії або позову доказів сплати вантажоодержувачем, а тим паче вантажовідправником або іншою уповноваженою особою вартості вантажу, оскільки статтею 130 Статуту залізниць України визначений перелік документів, що слід додавати під час пред`явлення позову/претензії перевізнику, серед яких немає доказів оплати вантажу, а у відповідності до статті 115 Статуту, в даній категорії спорів, позивачу необхідно додати документ відправника про вартість вантажу, яким може бути довідка, при цьому коло уповноважених осіб на її підписання, на рівні закону законодавцем не деталізовано, а відтак такими особами можуть бути і директор товариства або інша уповноважена особа.
З огляду на викладене, суд приймає довідку позивача у якості належного доказу підтвердження вартості відправленого вантажу.
В свою чергу, заперечень щодо вартості втраченого вантажу та наданих позивачем на її підтвердження доказів або наявності інших доказів такої вартості відповідачем суду не надано.
Разом з тим, як зазначено в постанові Верховного Суду від 15.03.2021 у справі №910/5038/20, у роз`ясненні президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 №04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» наведено невичерпний перелік документів відправника, якими може підтверджуватися вартість втраченого під час перевезення залізницею вантажу, про що свідчить вставне слово «зокрема».
Отже, за висновками суду, надані позивачем докази - довідка вантажовідправника щодо вартості 1 тонни кукурудзи в сукупності із наданою позивачем аналітичною інформацією щодо середньоринкової вартості кукурудзи на дату відвантаження відповідають ознакам належності доказу за змістом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України та узгоджуються з приписами ст. 115 Статуту залізниць.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 916/4345/14 та від 10.08.2018 у справі №910/22324/16.
Враховуючи положення частини 2 статті 623 Цивільного кодексу України, а також статті 115 Статуту залізниць України суд зазначає, що вартість вантажу як бази для вирахування суми збитків, що підлягають відшкодуванню перевізником, позивачем доведена наявними в матеріалах справи доказами відповідно до вимог законодавства.
Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним. Слід зазначити, що відповідач не навів заперечень щодо проведеного позивачем розрахунку, у тому числі, застосованого коефіцієнта граничного розходження визначення маси вантажу, ціни однієї тонни, загальної суми збитків.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної поведінки відповідача, що виявилась у незбереженні вантажу, який перевозився у спірному вагоні, завданої шкоди - нестачі товару на загальну суму 33696,83 грн та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою. При цьому, відповідачем в свою чергу не доведено суду належними та допустимими доказами, що нестача вантажу у вагонах сталась не з вини відповідача відповідно до ст. 127 Статуту залізниць України.
Таким чином, надані позивачем докази у своїй сукупності є належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту завдання відповідачем збитків у зв`язку із незбереженням вантажу при його перевезенні, в той час як заперечення відповідача на вказані докази є необґрунтованими, є лише припущеннями та спростовуються наявними в матеріалах доказами. 
Оскільки відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача відповідних коштів, у зв`язку з чим даний позов підлягає задоволенню.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 р. у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Згідно із статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Допустимість доказів за статтею 77 ГПК України полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (статті 78 ГПК України).
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
У частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. у справі № 917/2101/17, від 06.09.2022 р. у справі № 910/13501/21).
За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 справа «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до п.5 ч.4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.
Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були дослідженні судом із наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про порушення майнових прав позивача, що полягало у неналежному виконанні відповідачем зобов`язань щодо забезпечення збереження вантажу на шляху слідування та на залізничних станціях, що відповідає ст.ст. 16, 22 ЦК України, а, отже, про наявність підстав для задоволення позову.
В той же час, відповідач не спростував подані позивачем докази на підтвердження завдання збитків у зв`язку з втратою вантажу, що сталася з вини перевізника, як і не надав жодних доказів на підтвердження того, що втрата прийнятого залізницею без зауважень до перевезення вантажу виникла з незалежних від неї причин.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням законодавства. 
Отже, всі інші доводи, на які посилався відповідач у відзиві залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позовних вимог.
Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача збитків у розмірі вартості втраченого вантажу на суму 33696,83 грн, підтверджені матеріалами справи, відповідачем не спростовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, в сумі 2662,40 грн.
Щодо розподілу витрат, понесених позивачем на проведення експертизи.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ч. ч. 4, 5, 7 ст.127 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
За приписами ч. 1, 2, 5 ст.103 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Таким чином, Господарський процесуальний кодекс України встановлює порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі.
Оскільки в межах спірних правовідносин замовлення експертизи та отримання експертних висновків відбулося за ініціативою ТОВ СП «Нібулон» до звернення до суду з позовом, при цьому у акті експертизи та доданих до нього документах відсутнє посилання, що даний висновок підготовлено для подання до суду, суд дійшов висновку, що такі витрати не є судовими, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на підготовку акту експертизи.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов – задовольнити повністю.
2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Єжи Ґедройця, № 5, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 40075815) в особі філії «Оператор припортових станцій» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вул. Пантелеймонівська, № 17А, м. Одеса, 65012, код ЄДРПОУ ВП 45270820) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Нібулон» (Каботажний узвіз, № 1, м. Миколаїв, 54020, код ЄДРПОУ 14291113) збитки, завдані нестачею вантажу, в розмірі 33 696 (тридцять три тисячі шістсот дев`яносто шість) грн 83 коп та судовий збір в розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.
Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.
Повне рішення складено 26 червня 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський