УХВАЛА

08 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 911/3284/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г. М. - головуючого, Рогач Л. І., Краснов Є. В.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ?Беті?
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2024 та ухвалу Господарського суду Київської області від 13.03.2026
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю ?Конструктивні технології?
про вжиття заходів забезпечення позову у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ?Конструктивні технології?
до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Беті?
про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ?Конструктивні технології? (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Беті? (далі - Товариство, відповідач, скаржник) про стягнення 7 866 198,42 грн, з яких 4 376 383,66 грн - основна сума заборгованості (аванс), 3 333 256,77 грн - штраф, 87 854,76 грн - інфляційні втрати та 68 703,23 грн - 3 % річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №1908/24/МПФ/Ю-1 від 19.08.2024 у частині виконання робіт у повному обсязі, передбачених цим договором, а саме робіт з реконструкції з добудовою частини розвантажувального приміщення корпусу з переробки курчат-бройлерів, розташованого в адміністративних межах Степанецької сільської територіальної громади за межами населеного пункту по вул. Польова, 1 в с. Степанці, Черкаського району Черкаської області.
02.03.2026 (через систему ?Електронний суд?) до Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява від про забезпечення позову у справі №911/3284/25, у якій заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти на банківських рахунках, що належать Товариству в межах частини позовних вимог в розмірі 4 376 383,66 грн.
Заява мотивована тим, що: 
- сума 4 376 383,66 грн, в межах якої позивач просить накласти арешт на грошові кошти на банківських рахунках, що належать Товариству, фактично є передплаченими коштами за роботи, які відповідачем не були виконані; відповідні кошти були передплачені позивачем на рахунок відповідача, мають там перебувати і не можуть вільно використовуватись відповідачем на інші цілі;.
- за даними реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач не має в своєму розпорядженні жодного нерухомого майна; статутний капітал підприємства відповідача становить 1 000 грн, інших активів та транспортних засобів у власності відповідач не має; крім того, відповідач також не має у своєму штаті працівників для виконання робіт за договором, що був укладений з позивачем, оскільки залучав фізичних осіб на підставі цивільно-правових угод;
- оскільки підприємство відповідача не має власних активів та трудових ресурсів, це створює ситуацію відсутності ризиків для відповідача та незахищеність майнових прав позивача щодо повернення передплачених коштів, створює загрозу неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову, бо у разі виведення коштів з рахунків з відповідача не буде чого стягувати.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.03.2026 заяву позивача про забезпечення позову задоволено; накладено арешт на грошові кошти на банківських рахунках, що належать Товариству в межах суми стягнення основної суми заборгованості в розмірі 4 376 383,66 грн до вирішення спору по суті.
Ухвала мотивована тим, що з метою запобігання можливим порушенням майнових прав та інтересів позивача, а також з огляду на те, що відсутність заходів забезпечення позову може суттєво ускладнити або унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, суд, посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), дійшов висновку про накладення арешту на грошові кошти, які були фактично передплачені позивачем на рахунок відповідача і стягнення яких є частиною позовних вимог; з огляду на наведені у заяві обставини щодо відсутності у відповідача активів, оскільки виведення коштів з рахунку юридичної особи не становить складнощів, побоювання позивача, що станом на дату винесення рішення у відповідача може не виявитись жодного майна, включаючи грошових коштів, за рахунок яких буде можливим виконання судового рішення, є реальними і обґрунтованими. Суд також зауважив про обґрунтованість доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням їх розумності, обґрунтованості і адекватності щодо вимог про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін (адже застосування такого засобу жодним чином не порушує інтересів відповідача та інших осіб і дозволить уникнути непорозумінь на період вирішення спору та запобігти порушенню прав позивача); наявність зв`язку між заходами до забезпечення позову, які просить позивач вжити із предметом позовної вимоги та спроможність таких заходів забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та можливість виникнення імовірних утруднень виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів у цій справі.
За наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2026 залишено без змін ухвалу Господарського суду Київської області від 13.03.2026.
Не погоджуючись із судовими рішеннями, 20.05.2026 (через систему ?Електронний суд?) Товариство звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2026 та ухвалу Господарського суду Київської області від 13.03.2026 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі, виходячи з такого.
Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Враховуючи, що повноваження суду касаційної інстанції обмежено перевіркою правильності застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, зважаючи на особливий статус Верховного Суду, вирішення питання про можливість відкриття касаційного провадження відноситься до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг цим судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Верховний Суд зазначає, що за загальним підходом інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту, матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до частини 1 статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Отже, суд має право вжити заходи забезпечення позову, передбачені, зокрема, у частині 1 статті 137 ГПК України.
Колегія суддів зазначає, що правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України у контексті мети, підстав та сутності забезпечення позову є послідовними і сталими, викладені, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі №910/1686/24, від 26.08.2024 у справі №922/1454/24, від 11.02.2026 у справі №344/13201/23 тощо.
У постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Верховний Суд виходить з того, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного спору.
Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позову, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі №753/22860/17).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, із якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору (див. пункт 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 у справі №344/13201/23).
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Такий висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22.
У даному випадку суди попередніх інстанцій, задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, встановили та виходили з того, що у даній справі між сторонами існує спір щодо наявності у відповідача обов`язку сплатити 4 376 383,66 грн основної суми заборгованості, 3 333 256,77 грн штрафу, 87 854,76 грн інфляційних втрат, 68 703,23 грн 3% річних у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором №1908/24/МПФ/Ю-1 від 19.08.2024 та неповерненням передплачених коштів.
Суди попередніх інстанцій встановили, що:
- арешт на кошти відповідача накладається лише на суму основного боргу (4 376 383,66 грн), яка є передоплатою позивача на користь відповідача за договором між сторонами; 
- за доводами позивача, ця сума коштів до моменту остаточного вирішення питання про фактичне і належне виконання робіт за договором, не може використовуватися відповідачем на власний розсуд і вважатися його власністю. Чинним Цивільним кодексом України дійсно врегульовано можливі наслідки у вигляді повернення коштів передоплати за невиконані роботи та непоставлені товари; 
- у такому випадку заходи забезпечення позову у вигляді арешту на кошти передоплати є співмірними із заявленими позовними вимогами; 
- відповідач не позбавлений права отримувати грошові кошти на інші банківські рахунки і за рахунок цих коштів вести господарську діяльність;
- з матеріалів справи вбачається, що відповідач мотивує необхідність скасування арешту на кошти, зокрема, необхідністю проведення розрахунків із іншими контрагентами та кредиторами (за оренду офісу, за товари), а не із позивачем; 
- на випадок скасування арешту відповідач не має жодних обмежень спрямувати грошові кошти зі своїх рахунків іншим одержувачам, а не позивачу, що безумовно ускладнить виконання рішення суду на випадок задоволення позову;
- довідкою від 18.03.2026 АТ ?Приватбанк? станом на 09.02.2026 підтвердив наявність у Товариства коштів на рахунку лише на суму 2 459 037,25 грн, що є менше суми основного боргу за позовом. Руху коштів по банківських рахунках для оцінки стабільності та розмірів надходжень коштів на користь відповідача, Товариством не надано. 
- на переконання суду апеляційної інстанції все в сукупності свідчить про виникнення обставин для утруднення виконання рішення суду у справі на випадок задоволення позову; 
- відповідач, подаючи заперечення проти накладення арешту на грошові кошти в якості забезпечення позову, обґрунтовує свою позицію незгодою із позовними вимогами позивача по суті спору, а не доказами наявності власної спроможністі та гарантованих джерел походження грошових коштів (як чистих доходів товариства) для повного виконання рішення суду у справі, на випадок задоволення позову. 
Тому такі обставини у своїй сукупності господарськими судами було розцінено як достатню підставу вважати, що на момент виконання судового рішення у випадку задоволення позову у відповідача може не виявитися ні грошових коштів, ні майна, яке б підлягало продажу з метою погашення заборгованості, що може мати наслідком ускладнення або зробити неможливим невиконання судового рішення.
Жодних обґрунтувань та доказів на спростування чи зміну наведених обставин, які слугували правовою підставою для вжиття ухвалою Господарського суду Київської області від 13.03.2026 заходів забезпечення позову у визначених межах, - відповідачем не надано ні суду першої інстанції на час розгляду відповідної заяви, ні станом на момент апеляційного провадження у справі.
Так, суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, погодився з висновками місцевого господарського суду й зазначив, що між сторонами у цій справі існує спір майнового характеру щодо стягнення з Товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ?Конструктивні технології? грошових коштів; відсутність у боржника грошових коштів, у випадку задоволення заявлених позовних вимог, створить реальний ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав заявника, оскільки максимально ускладнить (унеможливить) в подальшому виконання рішення суду; заходи забезпечення позову, які заявник просить вжити у поданій заяві, стосуються предмету позову та вжиті судом лише в межах суми заявленого до стягнення основного боргу; вжиття таких заходів є адекватним змісту порушеного права, на відновлення якого буде поданий позов, а доказів того, що таке звернення спрямоване на зловживання учасником справи своїми правами матеріали справи не містять. Суд також зазначив, що Товариство не довело недоцільності чи неспівмірності заходів забезпечення, про вжиття яких просить у суду позивач, як і не довело того, що такі заходи забезпечення позову створюють або можуть створити перешкоди господарській діяльності Товариства.
З огляду на зазначене, Суд доходить висновку, що вжиті господарським судом, з яким погодився суд апеляційної інстанції, заходи забезпечення позову відповідають процесуальним нормам, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, що стало обґрунтованою підставою для часткового задоволення заяви про забезпечення позову.
Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.
З огляду на викладене, доводи викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм права під час прийняття оскаржуваних судових рішень.
За змістом частини 2 статті 293 ГПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства, оскільки правильне застосовування норм права господарськими судами під час прийняття оскаржуваних судових рішень є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 234, 235, 287 - 292, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №911/3284/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ?Беті? на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2024 та ухвалу Господарського суду Київської області від 13.03.2026.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Л. І. Рогач

Є. В. Краснов