ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 932/8175/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А., 
за участю секретаря судового засідання Соловей Л.О.
за участю представників: позивача- Булах Є.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 18.07.2025 в адміністративній справі №932/8175/25 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянина Російської Федерації,- 
ВСТАНОВИВ:
Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулося до Шевченківського районного суду міста Дніпра з вимогами затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) строком на шість місяців.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року позов задоволено, вирішено затримати з метою ідентифікації громадянина російської федерації Особи з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, терміном на шість місяців, для забезпечення примусового видворення за межі території України.
На рішення суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_1 , за змістом якої апелянт зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції.
В порушення статті 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод апелянта затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні строком на шість місяців, з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, адже суд першої інстанції не вірно прийшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідач ідентифікований. 
Також зазначено, що скаржник перебуває у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, фактично затриманий 11 жовтня 2023.
Суд першої інстанції не врахував, що Європейська судова практика по даним справам говорить про обмеження свободи, як про виключний захід. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням Іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту. Зокрема, відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. 
Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції. 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована недоведеністю правових підстав для застосування до нього, як до іноземця, процедури затримання з метою його ідентифікації на підставі норм статті 289 КАС України.
Колегією суддів з`ясовано, 21.05.2024 уповноваженою службовою особою Відділу №16 ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято рішення № 10 про примусове видворення з України, яким передбачено примусове видворення за межі території України даного громадянина. (а.с. 15-16).
Відповідно до змісту зазначеного рішення встановлено, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Г/К Росії у м. Харкові 11.03.2014 року, дійсний до 11.03.2019 року, прибув на територію України 18.03.2014 року, через КПП «Козача Лопань» та з того часу з України не виїжджав.
Перебував на території України без дозвільних документів на право проживання/перебування на території України (посвідка на тимчасове/постійне проживання тощо), а також без дійсного паспортного документа.
Із заявою про продовження терміну перебування на території України, чи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не звертався, інформація щодо визнання вищевказаного громадянина Російської Федерації біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутня, що підтверджується відповідною службовою документацією структурних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
За порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства відносно вказаного громадянина Російської Федерації Відділом № 16 у місті Нікополі ГУ ДМС у Дніпропетровській області 21.05.2024 року складено протокол про адміністративне порушення за ч.2 ст. 203 КУпАП, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян 3 400 грн. (три тисячі чотириста гривень 00 копійок).
Вподальшому, 16.07.2025 року Відділом № 16 у місті Нікополі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, головним спеціалістом Вороніним Є.І. складено протокол ПР МДН 007283 про те, що 16.07.2025 року о 12.00 год за адресою: м.Нікополь, вул.Незалежності України, буд.56 (адреса знаходження територіального підрозділу ДМС) виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не виконав рішення № 10 примусове видворення за межі території України, винесене 21.05.2024 року Відділом № 16 у місті Нікополі ГУ ДМС у Дніпропетровській області та проживає на території України за паспортним документом ( НОМЕР_1 ) термін дії якого закінчився 11.03.2019 року, тим самим порушив вимоги ч.1,3 статті 3, статті 9, ч.22 статті 4, ч.4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Того ж дня, 16.07.2025 року Відділом № 16 у місті Нікополі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, начальником відділу Загачевський О.І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, прийняв постанову ПН МДН 007272 про накладення адміністративного стягнення відповідно до ч.2 статті 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн.
Того ж дня, 16.07.2025 року головним спеціалістом Вороніним Є.І. відділу № 16 у місті Нікополі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, складено протокол №МДН 000207 про адміністративне затримання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч.2 статті 263 КУпАП.
Того ж дня, 16.07.2025 року головним спеціалістом Вороніним Є.І. відділу № 16 у місті Нікополі ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято Рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, яким вирішено помістити громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації або для забезпечення примусового видворення.
Вподальшому, 17.07.2025 року відповідно до Акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства на підставі документа, що посвідчував особу: паспорт НОМЕР_1 , громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 передано головним спеціалістом відділу №16 у місті Нікополі ГУ ДМС у Дніпропетровській області Євгеном Вороніним та прийнято інспектором Довгнян І.В. Миколаївського ПТПІ.
Станом на 17.07.2025 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подало до Шевченківського районного суду м.Дніпро адміністративний позов до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
18.07.2025 року Шевченківським районним судом м.Дніпро прийнято рішення, яким позов задоволено: затримати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 6 міс. з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини.
За приписами частини першої статті 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні;
Статтею 3 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Статтею 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції № 150 передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Інструкції № 150 рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2015 № 884 (Порядок № 884), громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. 
Примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Механізм примусового переміщення іноземців через кордон (депортації або видворення) регулюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Статті 26, 30) та відповідною Інструкцією МВС, СБУ та ДПСУ.
Процедура поділяється на два види залежно від обставин:
1.Примусове повернення (адміністративний порядок):
-орган ДМС або СБУ приймає рішення, згідно з яким іноземець зобов`язаний самостійно залишити Україну у визначений строк (до 30 днів) 
-у паспорті проставляється відмітка про скасування візи/посвідки та заборона в`їзду (зазвичай на 3 роки) 
-державний орган контролює факт виїзду.
2. Примусове видворення (судовий порядок):
- застосовується, якщо особа ухилилася від примусового повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що вона не виїде сама 
- ДМС або ДПСУ подає позов до адміністративного суду 
- на підставі рішення суду особу затримують і супроводжують до пункту пропуску під контролем правоохоронців.
Якщо паспорт прострочений, ДМС ініціює процедуру ідентифікації особи та отримання тимчасового документа (наприклад, через консульські установи у третіх країнах або за спеціальними протоколами), що дозволяє легально перетнути кордон під час видворення.
Через закриті пункти пропуску з РФ та Білоруссю, примусове видворення може здійснюватися через гуманітарні коридори за спеціальним погодженням або через кордони з третіми країнами (наприклад, Молдову), якщо це технічно можливо за рішенням суду.
Термін «за спеціальним погодженням» та виїзд через «треті країни» у контексті сьогодення означає, що через закритість кордонів і воєнний стан стандартна процедура «купив квиток і виїхав» не працює. 
Оскільки пункти пропуску на кордоні з Білоруссю та РФ офіційно закриті рішенням Кабміну, перетнути їх можна лише як виняток.
Державна прикордонна служба та СБУ можуть погодити пропуск депортованої особи через конкретний пункт (за обставинами даної справи це «Нова Гута»), якщо є домовленість про те, що суміжна сторона (Білорусь) прийме цю особу. 
Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 депортовано через Пункт пропуску «Нова Гута» (з української сторони — «Нові Яриловичі», Чернігівська обл.)
Щодо супроводу, слід враховувати, що це не самостійний перехід. 
За Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» положень статті 30, особу довозять до «нульової» позначки кордону в супроводі конвою ДМС або Нацполіції.
Відповідно до Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців передбачено, за наявності у особи простроченого паспорту, її можуть помістити до ПТПІ для ідентифікації та в подальшому, згідно з положенням, виїзд із такого пункту до кордону здійснюється виключно у супроводі персоналу закладу або поліції.
Спільний Наказ МВС, СБУ та ДПСУ (Інструкція про примусове видворення) - це основний технічний документ (регулярно оновлюється, остання суттєва редакція — кінець 2025 року), який описує сам процес «конвою»:
1.Визначення маршруту: державна міграційна служба розробляє план-схему супроводу.
2.Склад супроводу: визначається кількість працівників Нацполіції або ДМС, які мають право застосовувати заходи примусу (наприклад, наручники), якщо особа чинить опір.
3.Передача на кордоні: у пункті пропуску (або на гуманітарному коридорі) супровід передає особу прикордонникам, які фіксують фактичний виїзд з території України.
Оскільки кордон з Білоруссю закритий для загального руху, діють Тимчасові регламенти ДПСУ. Вони передбачають, що:
- супровід до «нульової позначки» (фактичної лінії кордону) на закритих ділянках здійснюється за спеціальним розпорядженням штабу Сил оборони 
-перехід можливий лише в місцях, де організовано «коридор», і супровід триває до моменту, поки особа не перейде на територію суміжної держави.
Супровід — це спосіб держави гарантувати, що особа дійсно залишила територію України, а не залишилися в країні нелегально.
Пункт пропуску «Нова Гута» (з української сторони — «Нові Яриловичі», Чернігівська обл.) станом на квітень 2026 року має особливий статус у контексті переміщення осіб через кордон.
Офіційний статус зазначеного пункту пропуску фіксує, що пункт офіційно закритий для пасажирського та автомобільного сполучення згідно з розпорядженням Кабміну. 
За даними масової інформації, пункт пропуску «Нова Гута» періодично використовується як майданчик для спеціальних заходів між державами, зокрема для обміну тілами загиблих або військовополоненими. 
У виняткових випадках за рішенням суду та за погодженням зі штабом Сил оборони цей пункт може бути використаний для примусового видворення іноземців до Білорусії під конвоєм. 
Проте, відповідно до пояснень Державної прикордонної служби України, основним гуманітарним вікном на кордоні з Білоруссю залишається пункт «Мокрани — Доманове» (Волинська обл.). Будь-яке переміщення в районі «Нової Гути» жорстко контролюється ЗСУ та прикордонниками. Перебування в цій зоні без спеціального супроводу або дозволу розцінюється як порушення режиму воєнного стану.
Отже, процес депортації (видворення) — це міждержавна процедура, навіть якщо суд прийняв рішення про депортацію особи, в даному випадку гр. РФ ОСОБА_1 , саме через цей напрямок, це не означає автоматичного відкриття кордону. Держава організовує прохід лише тоді, коли є підтвердження від суміжної сторони (Білорусі) про готовність прийняти особу.
Згідно з міжнародним правом та внутрішніми інструкціями ДПСУ, примусове переміщення особи через кордон потребує підтвердження того, що інша країна її прийме.
Враховуючи ту обставину, що в рішенні №10 про примусове видворення з України гр.РФ ОСОБА_1 від 21.05.2024 року не вказано конкретний пункт пропуску, а зазначено загальне формулювання: «примусово видворити за межі території України», так само як в рішенні Шевченківського районного суду міста Дніпра не зазначено, яким шляхом забезпечити видворення за межі території України, суд зазначає, що це давало ДМС гнучкість дій: якщо «Нова Гута» закрита, видворення може бути забезпечено іншим, більш доступним, шляхом. 
Суд звертає особливу увагу на дотримання процедури видворення, оскільки тільки дотримуючись чітко передбаченої процедури/механізму можна довести виконання рішення про примусове видворення з України.
Разом з тим, існує загроза технічної неможливості виконання рішення. Якщо українські прикордонники виведуть особу на «нейтральну смугу», а білоруська сторона відмовиться відкрити шлагбаум або застосує зброю враховуючи мінування та укріплення кордону, особа з супроводом опиняться в зоні бойових дій, українська влада не ризикуватиме життям конвою та порушенням прикордонних протоколів. 
Водночас, якщо ДМС постановив видворити особу через «Нову Гуту», але Білорусь офіційно відмовляється приймати людей на цій ділянці або відсутні безпекові гарантії, виконання рішення про примусове видворення з України може бути тимчасово зупинено. В такому разі, особу тримають у Пункті тимчасового перебування іноземців (ПТПІ) до моменту, поки не з`явиться технічна можливість виїзду (наприклад, через інший пункт пропуску або іншу країну).
Розділом VІ Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБУ від 23 квітня 2012 року №353/271/150, визначено порядок дій з ідентифікації та документування іноземців. Згідно з пунктом 1Розділу VІ зазначеної Інструкції передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування. З цією метою, до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити.
Досліджуючи протокол судового засідання в режимі відеоконференції №4862475 (ас43-46) на аркуші 45 представник позивача, а саме ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, під час відкритого судового засідання зазначив, що Орловському Є.О. буде виготовлено свідоцтво на повернення, на підставі якого його буде видворено до найближчої країни де діє посольство РФ. 
В матеріалах справи відсутні докази того, що уповноваженими особами вчинялись будь-які дії передбачені законодавством.
Щодо неможливого розгляду справи без участі апелянта.
Встановлені обставини по справі свідчать про те, що ОСОБА_1 вивезли з ТПІ (тюремної установи) і його поточне місцезнаходження невідоме, оскільки докази щодо його видворення відсутні, що є критичним для судового розгляду. 
Згідно з Кодексом адміністративного судочинства України, апеляційний суд має діяти таким чином:
1. Обов`язок належного повідомлення: суд не має права розглядати справу, якщо немає доказів, що особа була належним чином повідомлена про час і місце засідання. Оскільки особа перебувала під контролем держави (у ТПІ), саме на державні органи покладається обов`язок забезпечити її участь або повідомити про місцеперебування.
2. Відсутність доказів про місцезнаходження: якщо докази про те, куди саме вивезли особу, відсутні, суд не може вважати її належним чином повідомленою за старою адресою (ТПІ). У такому разі суд зазвичай:
- відкладає розгляд справи для з`ясування фактичного місцеперебування особи 
- направляє запити до відповідних органів для встановлення адреси.
3. Ризик порушення права на захист: розгляд справи без особи, чиє місцезнаходження невідоме через дії державних органів (етапування/переведення), є істотним порушенням процесуального права. Таке рішення апеляційного суду вважається таким, що прийняте з порушенням права на справедливий суд.
4. Виклик через оголошення: якщо місце проживання невідоме, КАСУ дозволяє виклик через оголошення на вебпорталі «Судова влада України». Однак у випадку з ув`язненими цей механізм є не логічним, оскільки держава зобов`язана знати, де перебуває особа під її вартою.
Отже, розгляд за таких умов є незаконним.
Відповідно до ст. 289 КАС України, апеляційний розгляд справ щодо затримання іноземців/осіб без громадянства відбувається з обов`язковим повідомленням учасників.
Суд не може вважати особу повідомленою, якщо її місцезнаходження не встановлено після вивезення з ТПІ державними органами.
Розгляд справи без участі особи, яку не було належним чином повідомлено, або якій не забезпечили можливість участі, є грубим порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини (право на справедливий суд).
Під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції намагався встановити місцезнаходження апелянта (вивезеного з ТПІ) або отримати докази його видворення, але не отримав їх, це вказує на те, що держава в особі ДМС та прикордонної служби не виконали свій обов`язок щодо контролю за особою, яку вони ж і затримала.
Колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про поміщення особи до ТПІ, оскільки особа фактично вже не перебуває в ТПІ, а доказів законного видворення немає, подальше існування судового рішення про затримання є незаконним, бо воно не відповідає фактичним обставинам.
Навіть якщо перший суд розглянув справу правильно на той момент, поточна невизначеність і грубе порушення права на захист через дії держорганів змушують апеляційну інстанцію визнати процедуру затримання незаконною.
Так, апеляційний суд може застосувати пункт 4 частини 1 статті 315 КАС України, але виключно за умови, що під час розгляду справи правовідносини припинили своє існування.
В даному випадку ключовою умовою для застосування цієї статті є офіційний статус особи. Зникнення особи не є підставою для визнання рішення нечинним, оскільки спір залишається відкритим. 
Однак, враховуючи фактичне (хоч і не підтверджене ДПСУ) припинення тримання в ПТПІ за ініціативою державних органів, правова підстава застосування пункт 4 частини 1 статті 315 КАС є цілком обґрунтованими.
Таким чином, враховуючи відсутність предмета спору: якщо затримання вже фактично припинилося, апеляційний суд може визнати рішення першої інстанції нечинним і закрити провадження, оскільки потреба в рішенні про затримання зникла.
Оскільки ДМС/ПТПІ офіційно стверджують, що особу «вивезли/видворили», вони фактично визнають, що затримання іноземця у межах цієї справи вже припинено. Держава добровільно відмовилася від тримання особи в ПТПІ (незалежно від того, де людина зараз).
Оскільки особа фізично перебуває поза межами контролю ПТПІ, рішення суду першої інстанції, яке не набрало чинності, про її «затримання та поміщення» втратило актуальність і не може бути виконане.
Додатково колегія суддів зазначає, державні органи не забезпечили явку особи та не надали доказів її законного перебування в іншому місці. 
Це вважається порушенням права на захист та фактичною втратою законних підстав для обмеження волі.
Відсутність доказів видворення при фактичному зникненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ТПІ свідчить про порушення процедури. 
Якби видворення відбулося законно, прикордонники не тільки зафіксували перетин кордону у базі даних але й склали б акт прийому-передачі особи, який є обов`язковим для звітності обох відомств.
Суд зазначає, що органи ДМС та ДПСУ не довели правомірність своїх дій після вивезення особи, що є підставою для задоволення часткового апеляційної скарги.
Визнання рішення нечинним (на відміну від його скасування) застосовується тоді, коли рішення суду першої інстанції на момент його ухвалення було законним, але пізніше обставини змінилися настільки, що предмет спору зник, і виконувати рішення більше немає сенсу. 
Крім вже зазначеного, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання адвоката про участь у справі від 17.07.2025 року (ас42), це є грубим порушенням процесуальних норм.
Згідно зі ст. 59 Конституції України та ст. 13 КАСУ, кожен має право на професійну правничу допомогу. 
Якщо суд без законних підстав не допустив адвоката до процесу, це вважається обмеженням права на захист, особа була позбавлена можливості ефективно захищатися, надавати докази та заперечення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС чітко зазначено, що порушення норм процесуального права є підставою для скасування рішення, якщо це призвело до неправильного вирішення справи.
У поєднанні з тим, що зараз місцезнаходження апелянта невідоме, суд апеляційної інстанції вбачає повне ігнорування судом першої інстанції прав людини.
Згідно з ч. 3 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення, якщо справу розглянуто за відсутності учасника справи, якого не було належним чином повідомлено, або якщо суд не розглянув клопотання, що стосуються участі представника.
Ігнорування клопотання свідчить про необ`єктивність та упередженість суду.
Оскільки суб`єкт владних повноважень ГУ ДМС був представлений у суді, а клопотання сторони захисту було ігноровано, порушено принцип рівності сторін та змагальності.
Суд першої інстанції фактично усунув захист від процесу, що призвело до винесення однобічного та незаконного рішення.
Керуючись 238, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 18.07.2025 в адміністративній справі №932/8175/25 визнати нечинним.
Провадження у справі за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянина Російської Федерації закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко