П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/17218/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шуляк Любов Анатоліївна 
Суддя-доповідач - Боровицький О. А. 
25 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Боровицького О. А. 
суддів: Ватаманюка Р.В.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерство оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 березня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період дії воєнного стану, що підтверджено свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 05.04.2024.
Відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 07.02.2007 ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 .
Згідно із свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 07.02.2007 ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 .
19.08.2024 позивач та її донька звернулись із заявами про виплату одноразової грошової допомоги, як члени сім`ї померлого військовослужбовця, у зв`язку із смертю ОСОБА_3 , у період дії воєнного стану.
В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслано заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про призначення ОГД із доданими до неї додатками до Комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою ОГД та компенсаційних сум.
Згідно із п.14 протоколу комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою ОГД та компенсаційних сум від 24.12.2024 №44в за наслідком розгляду поданих документів прийнято рішення про відмову у призначенні ОГД ОСОБА_1 та її доньці.
Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, а тому звернулась за захистом своїх прав до суду.
Відповідно до частини другої статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття Закону № 2011-ХІІ).
Тобто, на Державу покладається конституційний обов`язок посиленого соціального захисту військовослужбовців і членів їхніх сімей.
За правилами частини першої статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті) військовослужбовців - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ передбаченою, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:
1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;
2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби;
3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.
За змістом частини першої статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:
а) 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону;
500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону;
б) 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Відповідно до статті 16-3 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Згідно статті 16-4 Закону № 2011-ХІІ призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Аналогічне правове регулювання спірних правовідносин міститься і у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.
Як видно із оспорюваного рішення, підставою для відмови у виплаті ОГД вказано, що відповідно до даних зазначених у акті проведення спеціального розслідування військової частини НОМЕР_4 , ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини у вересні 2023 року. Також відповідач посилається на ст. 172-11 КУПАП як на підставу притягнення до адміністративної відповідальності за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем. Також вказано, що відповідно до ст.16-4 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей'', призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком вчинення ним адміністративного правопорушення.
Суд критично оцінює даний висновок з огляду на наступне.
Як зазначено у актах службового розслідування від 31.12.2023 та від 15.04.2024, комісією було встановлено, що головний сержант 1 штурмової роти сержант ОСОБА_3 , 25.07.2023, був направлений на військово-лікарську комісію після лікування від отриманого поранення.
Протягом всього періоду проходження ВЛК інформував про стан його проходження та інформував, що через великі черги не може пройти всіх лікарів та отримати висновок ВЛК вчасно. Останній раз повідомив, що є рішення ВЛК від 18.08.2023 року та у висновку було зазначено що він потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів. 18.09.2023 року має прибути до розташування підрозділу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_4 .
19.09.2023 р. на місці дислокації 1-ї штурмової роти військової частини НОМЕР_4 в районі АДРЕСА_1 , при ранковій перевірці особового складу було виявлено відсутність головного сержанта 1-ї штурмової роти сержанта ОСОБА_3 . Військовослужбовець самовільно, без зброї, залишив місце дислокації. На телефонні дзвінки не відповідав, заходи з розшуку військовослужбовця результатів не дали.
Отже, сержант ОСОБА_3 19 вересня 2023 року самовільно залишив місце служби, станом на завершення службового розслідування він не повернувся до місця дислокації підрозділу.
27.03.2024 внесено до ЄРДР відомості про заяву, повідомлення про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.404 КК України (№ 62024080100002672).
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 172-11 КУПАП чи кримінальної відповідальності за ч.4 ст.404 КК України.
Суд звертає увагу відповідача, що повноваження щодо встановлення наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-20 КУпАП України чи кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.404 КК України в діях будь-якої особи та притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності належить виключно до повноважень суду.
Також в матеріалах справи відсутні докази того, що смерть військовослужбовця ОСОБА_3 є наслідком вчинення ним адміністративного правопорушення.
Натомість, як видно із лікарського свідоцтва про смерть від 03.04.2024 №517 причиною смерті ОСОБА_3 було дилятаційна кардіоміопотія.
У акті службового розслідування від 15.04.2024 також вказано, що причиною смерті є хвороба зумовлена гострою серцевою недостатністю.
Відповідно до протоколу засідання ВЛК Центральної ВЛК ЗСУ від 31.07.2024 року №5815, сержант ОСОБА_3 мав захворювання "Дилятаційна кардіоміопотія. Гостра серцево-судинна недостатність", яке стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до висновку ВЛК, "Захворювання, яке призвело до смерті, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби".
Як зазначалось відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Тобто така допомога виплачується й у разі смерті військовослужбовця внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Враховуючи, що ОСОБА_3 помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, в силу наведеної норми члени його сім`ї набули право на отримання одноразової грошової допомоги.
Також у відзиві на позов відповідач наголошував, що з моменту самовільного залишення місця служби, особа не вважається такою, що проходить військову службу або виконує її обов`язки, а тому не має права на соціальні гарантії.
Суд не приймає до уваги дані твердження з огляду на те, що їх не було вказано в обґрунтування прийняття оспорюваного рішення.
За таких обставин, слід визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом від 27.12.2024 №44/в, про відмову ОСОБА_1 та її доньці у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_3 .
Щодо способу захисту порушеного права суд враховує наступне.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Відповідач реалізував свої дискреційні повноваження шляхом прийняття рішення від 27.12.2024, яке судом визнано протиправним.
В ході розгляду даної справи було встановлено, що на момент прийняття оспорюваного рішення, позивач довела доданими до заяви документами, що вона та її донька мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю ОСОБА_3 , тобто нею як суб`єктом звернення дотримано усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату.
Враховуючи наведене, суд вважає належним та ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяви від 19.08.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з доданими документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_3 та призначити одноразову грошову допомогу.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо інших доводі, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Міністерство оборони України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Ватаманюк Р.В.    Курко О. П.