РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року	Справа № 495/5535/23	
 	Номер провадження 2/495/372/2026	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Волкової Ю.Ф.,
із участю секретаря судового засідання Мартиненко Т.А.,
розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, 

склад учасників справи:
позивач - ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Васильєв Павло Олегович; 
відповідач - ОСОБА_2 , інтереси якого представляв адвокат Каланжов Владислав Іванович, представляє адвокат Бондаренко Ганна Євгенівна, 
встановив:
датою ухвалення судового рішення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України); ухвалення і складення судового рішення відкладено на 22.05.2026 у зв`язку із значним навантаженням на суддю, перебуванням у відрядженні головуючого.
26.05.2023 ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 , з урахуванням уточнення позовних вимог просить:
1. Визнати автомобіль, марки «RENAULT», модель «SCENIC», рік випуску 2006, державний номер НОМЕР_1 ;  земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0331, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0332, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 .
2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 100 000 гривень у якості половини вартості автомобіля марки «RENAULT», модель «SCENIC», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , залишивши його у власності ОСОБА_2 , та припинити її право спільної сумісної власності на такий автомобіль.
3. Визнати за ОСОБА_4  право власності на: 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0331, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0332, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 
4. Поділити житловий будинок, загальною площею 90, 7 кв.м, житловою площею 54,1 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та який перебуває у спільній часткові власності (по 1/2) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , таким способом: на користь ОСОБА_3 виділити у приватну власність частину житлового будинку під літ. «А» з прибудовами літ. «а2», «а3», загальною площею 40, 4 кв. м, у складі наступник приміщень: приміщення №І-2-1 – житлова, площею 13,2 кв. м; приміщення №І-2-2 – житлова, площею 9, 6 кв. м; приміщення № І-2-3 – коридор, площею 3, 7 кв. м; приміщення №І-2-4 – санвузол, площею 1, 9 кв. м; приміщення №І-2-5 – кухня, площею 12,0 кв.м; літня кухня літ. «Б»; літня кухня літ «В»; сарай під літ. «К», що відповідає ідеально належній частині, та припинити за нею право спільної часткової власності на даний житловий будинок; 
на користь  ОСОБА_2 виділити у приватну власність: частину житлового будинку під літ. "А" з прибудовою літ. "а", загальною площею 50,3 кв.м, у складі приміщень: приміщення № 1-1-1 - коридор, площею 4,7 кв.м, приміщення № 1-1-2 - житлова, площею 8.1 кв.м, приміщення № 1-1-3 - житлова, площею 8,8 кв.м., приміщення № 1-1-4 - житлова, площею 14,4 кв.м, приміщення № 1-1-5 - коридор, площею 11,1 кв.м, приміщення № 1-1-6 - житлова, площею 3,2 кв.м; сарай під літ. "З"; гараж під літ. "І"; убиральня під літ. "Л", що відповідає ідеально належній частині, та припинити за ним право спільної часткової власності на даний житловий будинок.
1.1. Стислий виклад обставин позивач.
Із 28.09.2002 по 29.10.2015 та із 31.10.2017 по 30.07.2021 позивач і відповідач перебували у шлюбі.
За час шлюбу сторони набули майно: автомобіль, марки «RENAULT», модель «SCENIC», рік випуску 2006, державний номер НОМЕР_1 ; земельну ділянку з кадастровим номером 5110300000:01:009:0331, земельну ділянку з кадастровим номером 5110300000:01:009:0332, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею по 0,1 га кожна, цільове призначення яких - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); житловий будинок АДРЕСА_1 (по 1/2 частині кожен із подружжя).
Вважає це майно спільною сумісною власністю подружжя та просить провести його поділ шляхом виплати їй половини вартості ТЗ у якості компенсації, а ТЗ залишити у власності відповідача; визнання за нею права власності на 1/2 частини кожної із двох земельних ділянок; поділу житлового будинку запропонованим способом. 
1.2. Правом подачі відзиву на позов відповідач не скористався. 
Під час судового розгляду представник відповідача визнала позовні вимоги у частині поділу земельних ділянок; заперечувала проти позову у частині стягнення з її довірителя на користь позивача компенсації половини вартості ТЗ, вважала, що спірний транспортний засіб необхідно передати у власність позивача та стягнути на користь відповідача половину його вартості; заперечувала проти поділу житлового будинку, зазначила, що деякі його складові мають ознаки самочинного будівництва. Додатково пояснила, що в предмет позову входить не усе спільне майно подружжя.
1.3. У додаткових поясненнях представник позивача акцентував на тому, що спірний ТЗ перебуває у фактичному володінні відповідача, яким він користується з моменту придбання; суму компенсації (100 000 грн) визначено з урахуванням задекларованої відповідачем вартості цього автомобіля - 200 000 грн). 
Щодо наявності іншого набутого спільно у шлюбі майна, представник позивача зазначив, що відповідач не позбавлений права заявити позов про захист майнових інтересів.
2. Рух справи.
У справі, що розглядається, позовну заяву про поділ майна подружжя до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 подала 26.05.2023 (із дотриманням правил предметної, територіальної підсудності, визначеної статтями 27, 30 ЦПК).
Ухвалою від 29.05.2023 (суддя Анісімова Н.Д.) за вказаним позовом відкрито провадження, у справі призначено підготовче засідання. Ухвалою від 04.10.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 
22.04.2024 представник відповідача заявив відвід головуючому судді Анісімовій Н.Д.; ухвалою від 22.04.2024 у задоволенні заяви про відвід відмовлено суддю Анісімову Н.Д. відведено від розгляду справи шляхом самовідводу. 
Ухвалою від 24.06.2024 справу прийнято до провадження новим складом суду (головуючий – суддя Боярський О.О.); повторно розпочато розгляд справи по суті; у справі призначено судове засідання.
13.01.2025 позивач заявила відвід головуючому судді Боярському О.О.; ухвалою від 15.01.2025 у задоволенні заяви про відвід відмовлено; суддю Боярського О.О. відведено від розгляду справи шляхом самовідводу. 
Ухвалою 05.02.2025 справу прийнято до провадження новим складом суду (головуючий – суддя Мишко В.В.). 27.02.2025 представник відповідача заявив відвід головуючому судді Мишку В.В.; ухвалою від 28.02.2025 заяву про відвід судді задоволено. 
За результатами повторного автоматизованого розподілу 05.03.2025 справу передано на розгляд судді Волковій Ю.Ф.; ухвалою від 10.03.2025 справу прийнято до провадження; постановлено провести повторно підготовче провадження у, призначено підготовче засідання.
Заявами від 17.09.2025, 07.10.2025 представник позивача уточнив позовні вимоги.
Письмовою заявою від 22.09.2025 представник позивача адвокат Васильєв П.О. просив за його відсутності та відсутності його довірительки вирішити питання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.
Письмовою заявою від 27.10.2025 представник відповідача адвокат Каланжов В.І. просив закрити підготовче провадження, справу призначити до судового розгляду.
Ухвалою суду від 27.10.2025 у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду.
Судовий розгляд справи здійснено із участю представників позивача, та відповідача.
3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду.
Ухвалою суду від 23.01.2026 відмовлено у задоволенні заяви відповідача про відвід головуючого судді Волкової Ю.Ф.
4. Фактичні обставини справи.
Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстровано 28.09.2002; вказаний шлюб розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.10.2015 у справі № 495/2172/15.
Від шлюбу позивач та відповідач мають дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 09.04.2003, видане відділом реєстрації актів малайського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено повідний актовий запис № 141 від 09.04.2003 (вказані обставини встановлено на підставі судового рішення від 29.10.2015 у справі № 495/2172/15, яке набрало законної сили 10.11.2015).
31.10.2017 позивач та відповідач вдруге уклали шлюб, який було розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.07.2021 у справі № 495/2001/21 (вказане судове рішення набрало законної сили 31.08.2021).
08.11.2022 ОСОБА_7 уклала шлюб із ОСОБА_8 , змінила своє прізвище на ОСОБА_9 (копія свідоцтва про шлюб № НОМЕР_3 від 08.11.2022). 
26.05.2023 ОСОБА_10 звернулась до суду із позовом про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу із ОСОБА_2 :
1) автомобіля марки «RENAULT», модель «SCENIC», рік випуску 2006, державний номер НОМЕР_1 ; дата державної реєстрації – 06.08.2015, власником визначений ОСОБА_2 (копія витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів);
2) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0331, загальна площа 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); придбаної 24.07.2018, власником визначений ОСОБА_2 (копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 328302759 від 06.04.2023);
3) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0332, загальна площа 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), придбана 24.07.2018, власником визначений ОСОБА_2 (копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 328302831 від 06.04.2023);
4) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 90, 7 кв.м, житловою площею 54,1 кв.м, який уцілому складається з житлового будинку літ. «А», літніх кухонь літ. «Б», «В», сараїв літ. «З», «К», убиральні літ. «Л», гаражу літ. «І», споруд 1-5, І, придбаного позивачем і відповідачем по 1/2 19.07.2016, 20.07.2016 відповідно; кадастровий номер земельній ділянці не присвоєний (номер інформаційної довідки 328302985 від 06.04.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, копії договорів купівлі-продажу частки житлового будинку, нотаріально посвідчених та зареєстрованих в реєстрі за № 1096, 1104 відповідно).
Щодо транспортного засобу
Станом на день розгляду справи автомобіль марки «RENAULT», моделі «SCENIC», рік випуску 2006, державний номер НОМЕР_1 ; дата державної реєстрації – 06.08.2015, власником якого визначений ОСОБА_2 , перебуває у його володінні та розпорядженні (вказану обставину сторони не заперечили, не спростували).
Копію наказу начальника ГУ ДСНС України від 15.12.2025 № НГ-365/60 щодо закріплення позаштатних водіїв за транспортними засобами оцінює як неналежний доказ, оскільки використання відповідачем службових транспортних засобів не входить в предмет доказування; водночас такий доказ не спростовує фактичного володіння і користування відповідачем спірним ТЗ.
Відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої ОСОБА_2 16.02.2026, вартість автомобіля марки «RENAULT», моделі «SCENIC», 2006 року випуску, на момент його придбання становить 200 000 грн.
Згідно із доданою до позовної заяви стороною позивача інформації щодо динаміки росту та зниження цін на авто марки «RENAULT», моделі «SCENIC», 2006 року випуску, середня ціна такого автомобіля станом на травень 2023 року становить 193 708 грн.
Щодо будинку АДРЕСА_2 
За заявою позивача ОСОБА_7 експерт Мазурова І.С. провела будівельно-технічне експертне дослідження (висновок № 020/2021 від 23.12.2021), на вирішення якого було поставлене питання про встановлення можливих варіантів розподілу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками із урахуванням рівності часток (по 1/2 кожному) відповідно до вимог нормативно-правових актів на підставі наданих документів.
За результатами вказаного будівельно-технічного експертного дослідження експерт запропонував два варіанти розподілу спірного об`єкта нерухомості, перший з яких: 
першому співвласнику виділити у власність: частину житлового будинку під літ. "А" з прибудовою літ. "а", загальною площею 50,3 кв.м, оціночною вартістю 45 139 грн, у складі приміщень: 
приміщення № 1-1-1 - коридор, площею 4,7 кв.м, 
приміщення № 1-1-2 - житлова, площею 8,1 кв.м, 
приміщення № 1-1-3 - житлова, площею 8,8 кв.м, 
приміщення № 1-1-4 - житлова, площею 14,4 кв.м, 
приміщення № 1-1-5 - коридор, площею 11,1 кв.м, 
приміщення № 1-1-6 - житлова, площею 3,2 кв.м; 
сарай під літ. "З", оціночною вартістю 5 997 грн; 
гараж під літ. «І», оціночною вартістю 14 163 грн;
убиральню під літ. "Л", оціночною вартістю 2 049 грн; 
загальною оціночною вартістю 67 348 грн, що становить 1/2 частина, що відповідає ідеально належній частині.
Другому співвласнику виділити у власність: частину житлового будинку під літ. «А» з прибудовами літ. «а2», «а3», загальною площею 40,4 кв.м, оціночною вартістю 36 254 грн, у складі наступних приміщень: 
приміщення №І-2-1 – житлова, площею 13,2 кв. м; 
приміщення №І-2-2 – житлова, площею 9,6 кв. м; 
приміщення № І-2-3 – коридор, площею 3,7 кв.м; 
приміщення №І-2-4 – санвузол, площею 1,9 кв.м; 
приміщення №І-2-5 – кухня, площею 12,0 кв.м; 
літня кухня літ. «Б», оціночною вартістю 12 652 грн;
літня кухня літ. «В», оціночною вартістю 17 548 грн; 
сарай літ. «К», оціночною вартістю 1 998 грн;
загальною оціночною вартістю 64 452 грн, що становить 1/2 частина, що відповідає ідеально належній частині.
Запропонований експертом другий варіант розподілу: 
першому співвласнику виділити у власність: частину житлового будинку під літ. "А" з прибудовою літ. "а", загальною площею 50,3 кв.м, оціночною вартістю 45 139 грн, у складі приміщень: 
приміщення № 1-1-1 - коридор, площею 4,7 кв.м, 
приміщення № 1-1-2 - житлова, площею 8,1 кв.м, 
приміщення № 1-1-3 - житлова, площею 8,8 кв.м, 
приміщення № 1-1-4 - житлова, площею 14,4 кв.м, 
приміщення № 1-1-5 - коридор, площею 11,1 кв.м, 
приміщення № 1-1-6 - житлова, площею 3,2 кв.м; 
сарай під літ. "З", оціночною вартістю 5 997 грн; 
убиральню під літ. "Л", оціночною вартістю 2 049 грн; 
сарай під літ. «К», оціночною вартістю 1 998 грн; 
літню кухню літ «Б», оціночною вартістю 12 652 грн; 
загальною оціночною вартістю 67 835 грн, що становить 1/2 частина, що відповідає ідеально належній частині.
другому співвласнику виділити у власність: частину житлового будинку під літ. «А» з прибудовами літ. «а2», «а3», загальною площею 40,4 кв.м, оціночною вартістю 36 254 грн, у складі наступник приміщень: 
приміщення №І-2-1 – житлова, площею 13,2 кв. м; 
приміщення №І-2-2 – житлова, площею 9,6 кв. м; 
приміщення № І-2-3 – коридор, площею 3,7 кв.м; 
приміщення №І-2-4 – санвузол, площею 1,9 кв.м; 
приміщення №І-2-5 – кухня, площею 12,0 кв.м; 
літню кухню літ. «В», оціночною вартістю 17 548 грн; 
гараж під літ. «І», оціночною вартістю 14 163 грн, 
загальною оціночною вартістю 67 965 грн, що становить 1/2 частина, що відповідає ідеально належній частині.
Відповідно до дослідницької частини цього висновку, до складу приміщень будинку літ. «А» входять у тому числі приміщення № І-2-3 – коридор, площею 3,7 кв.м; №І-2-4 – санвузол, площею 1,9 кв.м; №І-2-5 – кухня, площею 12,0 кв.м, які згідно з даними технічної інвентаризації є самочинно збудованими. 
Досліджені судом копії матеріалів технічної документації, зокрема журнал внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень житлового (садибного будинку) також вказують на те, що об`єкт нерухомості містить самочинно збудовані приміщення загальною площе 17,6 кв.м (приміщення № І-2-3 – коридор, площею 3,7 кв.м; №І-2-4 – санвузол, площею 1,9 кв.м; №І-2-5 – кухня, площею 12,0 кв.м); прибудови літ. «а2», «а3» та їх площа не значиться.
5. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).
До речей як складової поняття майна, відповідно до положень статті 181 ЦК України, належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (нерухомі), речі, які можна вільно переміщувати у просторі (рухомі). 
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно з ч. 1 ст. 368 СК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п. 23 постанови №11 від 21.12.2007«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу спірного нерухомого і рухомого майна, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, усе спірне майно було придбане сторонами під час їхнього шлюбу.
Сторони не оспорюють належності їм вказаного майна на праві спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, судом встановлено, що усе спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим наявні підстави для поділу такого майна в порядку поділу майна подружжя, визначеному статтями 69-72 СК України.
Щодо поділу транспортного засобу
Відповідно до положень статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).
Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц.
При цьому, суд враховує також, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).
У справі, що розглядається, судом встановлено, що автомобіль марки «RENAULT», модель «SCENIC», рік випуску 2006, державний номер НОМЕР_1 ; придбаний/зареєстрований за відповідачем 06.08.2015, власником визначений ОСОБА_2 .
Відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої ОСОБА_2 16.02.2026, вартість автомобіля марки «RENAULT», моделі «SCENIC», 2006 року випуску, становить 200 000 грн на дату його придбання.
Згідно із доданою до позовної заяви стороною позивача інформації щодо динаміки росту та зниження цін на авто марки «RENAULT», моделі «SCENIC», 2006 року випуску, середня ціна такого автомобіля станом на травень 2023 року становить 193 708 грн.
В ході розгляду справи достовірно встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, на час розгляду спору перебуває у фактичному володінні та користуванні відповідача, та позивач в ході розгляду справи не заперечував щодо залишення автомобіля у власності відповідача та отримання компенсації вартості його частки у спірному автомобілі.
Відповідач альтернативного розрахунку вартості автомобіля суду не надав.
Аналізуючи наведені норми закону, та встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль марки «RENAULT», моделі «SCENIC», 2006 року випуску, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, його ринкова вартість на день звернення до суду становить 193 708 грн, та цей транспортний засіб фактично перебуває у користуванні відповідача, є неподільною річчю, тому це майно підлягає поділу шляхом визнання за відповідачем, як фактичним користувачем, права власності на зазначений автомобіль та стягнення із відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль в розмірі 96 854 грн (193708 / 2), в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Суд вважає, що наведений варіант поділу транспортного засобу буде справедливим, забезпечить інтереси кожного з подружжя, та унеможливить виникнення конфліктів щодо користування майном у майбутньому.
Щодо поділу земельних ділянок
В межах розгляду справи судом встановлено, що 24.07.2018 (під час перебування позивача і відповідача у шлюбі) сторони у спільну сумісну власність набули земельну ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0331, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0332, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 
Власником вказаних об`єктів визначений відповідач ОСОБА_2 . 
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Керуючись наведеним, суд дійшов висновку про задоволення позову у цій частині шляхом визнання за ОСОБА_4  право власності на 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0331, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); на 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0332, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 
Щодо поділу будинку
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).
У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).
Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.
Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.
Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Крім того, усталеним є підхід, за якого набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва в інший спосіб, ніж той, який передбачений у статті 376ЦК України (за рішенням суду), не допускається.
У пунктах 138-142 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22 (провадження № 14-138цс24) конкретизовано сферу застосування правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, та зазначено, що для застосування такого висновку недостатньо встановити, що об`єкт нерухомості, який є предметом спору, не введено в експлуатацію (пункт 138).
Необхідною кваліфікуючою ознакою є встановлення судом, що до складу відповідного об`єкта, про поділ якого заявлено вимогу, входять самочинно збудовані споруди (елементи), які відповідають ознакам, визначеним частиною першою статті 376 ЦК України (пункт 139).
По суті, висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 необхідно читати так: «у разі неможливості поділу [яка обумовлюється входженням до складу відповідного об`єкта самочинно збудованих споруд] незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку» (пункт 140).
У тому ж разі, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (формального забудовника), то суд має право визнати за іншим з подружжя (співвласником) право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди (пункт 141).
З висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, про те, що з урахуванням конкретних обставин справи [зокрема, волі сторін] суд може залишити такий об`єкт одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію, суд погодився (пункт 142).
Вказана правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 06.05.2026 у справі № 766/15165/16-ц.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги, чи навпаки на заперечення існування такої обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів, здійснює її оцінку.
У межах розгляду цієї справи, на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлено, що під час шлюбу позивача і відповідача вони набули у власність по 1/2 частині будинку АДРЕСА_2 .
До складу приміщень будинку літ. «А» входять у тому числі приміщення № І-2-3 – коридор, площею 3,7 кв.м; №І-2-4 – санвузол, площею 1,9 кв.м; №І-2-5 – кухня, площею 12,0 кв.м, які згідно з даними технічної інвентаризації є самочинно збудованими. 
Вказані приміщення (1-2-3, 1-2-4, 1-2-5) входять у запропоновані експертом ОСОБА_11 перший і другий варіанти поділу, які в силу наведених вище норм і правових позицій Верховного Суду не можуть бути предметом поділу.
Керуючись наведеним. суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині. 
Щодо вимоги позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Питання ефективності такого способу захисту порушеного права, як визнання певного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, вже перебувало на вирішенні Великої Палати Верховного Суду, а саме у справі № 523/14489/15, № 607/10858/22.
У постановах від 23 січня 2024 року, 08 квітня 2026, ухвалених у вказаних справах, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.
Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
З огляду на викладене вимога позову, заявлена в цій справі, про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволенню не підлягає як така, що не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права позивачки.
Така вимога складає підставу (а не предмет) позову про поділ майна подружжя і не потребує окремого артикулювання в позовній заяві.
6. Розподіл судових витрат
Частина перша статті 133 ЦПК передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
6.1. Витрати на судовий збір
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;  2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК). 
Враховуючи ціну позову (600 000 грн), позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у сумі 6 000 грн.
За результатами розгляду спору, суд позовні вимоги задовольнив частково, відмовивши у позові щодо поділу будинку, оціночна вартість якого становить 135 800 грн (висновок експерта № 020/2021 від 23.12.2021).
Тому, з урахуванням часткового задоволення позову (на 77,37 %), з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 4 642 грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору (6 000 грн х 77,37% / 100%).
6.2. Витрати на правничу допомогу.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).
Провадження у цій справі триває з травня 2023 року; новим складом суду у цій справі закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду 27.10.2025.
Вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу заявив представник відповідача адвокат Бондаренко Г.Є. під час судового розгляду справи 19.03.2026.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.  У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (частини перша, друга статті 134 ЦПК).
Із урахуванням того, що у цій справі сторона відповідача не подала до суду відзив як першу заяву по суті із попереднім (орієнтовним) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, суд, керуючись частиною першою статті 134 ЦПК, відмовляє у відшкодуванні відповідних судових витрат (також судом враховано правову позицію, сформовану у Постанові ВП ВС від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18).
Керуючись статтями 182, 328, 392, 1216-1218, 1223, 1261-1265, ЦК України, статтями 4, 12, 13, 76, 81, 82, 200, 206, 211, 223, 258-259 ЦПК України, суд 
ухвалив:
позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
У порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль марки «RENAULT», модель «SCENIC», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки «RENAULT», модель «SCENIC», 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , у сумі 96 854 грн (дев`яносто шість тисяч вісімсот п`ятдесят чотири грн).
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1  право власності на 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0331, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1  право власності на 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:01:009:0332, загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 
У задоволенні решти позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 4 642 грн 20 коп. (чотири тисячі шістсот сорок дві грн 20 коп.). 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Повне найменування сторін:
позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; 
відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Дата виготовлення повного тексту судового рішення – 22.05.2026.

Суддя Ю.Ф. Волкова