ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №332/6012/25    Головуючий в 1 інст. Завіновська А.П.
Провадження №33/807/520/26     Доповідач в 2 інст. Дадашева С.В.
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року    місто Запоріжжя

Суд апеляційної інстанції у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Дадашевої С.В., за участю захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ( ОСОБА_1 ) – адвоката Рикуна А.В., розглянув в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення стосовно  ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою останнього на постанову Заводського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2026 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік,
стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 665,60 гривень на користь держави.

Згідно з постановою суду, 25 жовтня 2025 року о 05.00 год., ОСОБА_1 , керував транспортним засобом марки «Volvo XC90», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Скворцовій, 1 в м. Запоріжжі, з явними ознаками наркотичного сп`яніння (виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці, неприродна блідість обличчя). Від проходження огляду у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та прийнятою без дотримання судом першої інстанції норм чинного законодавства, практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.
На думку апелянта, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини, не відповідають фактичним доказам у справі.
Фактично єдиним доказом у справі є відеозапис, проте він є недостовірним та недопустимим доказом.
Вказує, що в порушення вимог Інструкції №1026 від 18 грудня 2018 року, відеозапис не містить ані дати, ані часу фіксації подій, знятий взагалі на особистий мобільний пристрій поліцейського, а не на спеціальний технічний пристрій, дозволений до використання.
Також, посилається на незаконність зупинки транспортного засобу.
Посилається на те, що поліцейський належним чином не зафіксував та не довів належними і допустимими доказами факту невиконання ним будь-яких вимог ПДР України, а тому слід дійти до висновку, що вимоги поліцейського про пред`явлення відповідних документів є незаконним.
Крім того, судом залишено поза увагою той факт, що вимога про проходження огляду на стан сп`яніння повинна бути обґрунтованою та вмотивованою, а не ґрунтуватися на безпідставних припущеннях та без проведення огляду на місці зупинки.
Також, залишено поза увагою твердження про те, що його було фактично введено в оману, оскільки спочатку він надавав свою згоду на відповідний огляд, а в подальшому після психологічного тиску та «поради» - відмовився.
Вказує, що з відеозапису також убачається, що поліцейський всупереч норм чинного законодавства, спочатку пропонує йому пройти огляд на стан сп`яніння, а вже потім називає ознаки сп`яніння.
Зазначає, що працівниками поліції було встановлено, що він є діючим військовослужбовцем та прямував зі служби, а тому має спеціальний статус, однак представником поліції не було вжито жодних заходів щодо повідомлення уповноважених осіб органів ВСП в ЗСУ щодо того, що ними було виявлено військовослужбовця, який нібито перебуває в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а відтак допущено порушення принципу законності, оскільки поліцейськими не було вжито всіх передбачених законом заходів.
Вважає, що вся процедура огляду, яку застосували поліцейські є недійсною, а її результати недопустимими доказами.

Крім того, 20 лютого 2026 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього до звільнення його з військової служби або припинення воєнного стану.

24 березня 2026 року через систему «Електронний суд» захисник – адвокат Рикун А.В. подав клопотання про визнання відеозаписів неналежними та недопустимими доказами, про призначення адміністративного стягнення з урахуванням принципу індивідуалізації. 

Щодо клопотання особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, апеляційний суд зазначає наступне.
За змістом положень ст.294 КУпАП, участь в апеляційному розгляді осіб – учасників провадження у справі про адміністративне правопорушення не є обов`язковою.
Апеляційний суд враховує те, що справа про адміністративне правопорушення може бути розглянута без участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності у разі, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Крім того, відповідно до вимог частини 1 статті 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.
У листі Верховного Суду від 04 грудня 2025 року №718/0/158-25, який адресований апеляційним та місцевим судам загальної юрисдикції, зазначено, що зупинення розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст.130 КУпАП, у зв`язку з перебуванням осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, на військовій службі, можливе лише після внесення відповідних змін до КУпАП.
У зв`язку з наведеним, клопотання особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього до звільнення його з військової служби задоволенню не підлягає.
В судове засідання апеляційного суду особа, яка притягнуто до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 не з`явився, захисник останнього - адвокат Рикун А.В. зазначив про обізнаність ОСОБА_1 про день, час та місце судового засідання, вважав за можливе здійснювати розгляд справи апеляційним судом за відсутності ОСОБА_1 , зазначив про узгодженість вказаного питання та правової позиції між ним та ОСОБА_1 . 
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснювати апеляційний розгляд без участі ОСОБА_1 . 
Заслухавши аргументи захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ( ОСОБА_1 ) - адвоката Рикуна А.В., який підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , з урахуванням поданих клопотань, та просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд доходить таких висновків.
Згідно з вимогами ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався при розгляді справи.
Висновки суду щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 судом виконані вимоги ст.ст.280, 283 КУпАП та повно, всебічно з`ясовані обставини справи, дотримані вимоги закону щодо змісту постанови про адміністративне правопорушення.
Вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в повному обсязі підтверджена наявними в справі доказами, зокрема відомостями, які містяться:
- у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №493350 від 25 жовтня 2025 року, згідно з яким, 25 жовтня 2025 року о 05.00 год. в м.Запоріжжя по вул.Скворцовій, 1, ОСОБА_1 , керував транспортним засобом марки «Volvo XC90», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння (виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці, неприродна блідість обличчя). Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Від керування транспортним засобом відсторонений. Про повторність попереджений, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП;
- у картці обліку адміністративного правопорушення, згідно з якою водій  ОСОБА_1 , керував транспортним засобом марки «Volvo XC90», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння (виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці, неприродна блідість обличчя). Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Від керування транспортним засобом відсторонений. Про повторність попереджений; 
- у направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 25 жовтня 2025 року;
- у довідці про відсутність повторності за ст.130 КУпАП щодо ОСОБА_1 та отримання останнім посвідчення водія серії НОМЕР_2 ;
- відеозаписом події, який узгоджується із обставинами, вказаними в протоколі та долучених до нього матеріалах.
Вказані докази узгоджуються з відомостями, викладеними в рапорті поліцейського взводу 1 роти 1 батальйону 2 УПП в Запорізькій області лейтенанта поліції Пахомова О., згідно з яким, останній доповідає, що 25 жовтня 2025 року о 05-00 годині за адресою: м.Запоріжжя, вул.Скворцова,1 під час фільтраційних заходів зупинено автомобіль «Volvo XC90», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який є військовослужбовцем певної військової частини. Під час спілкування з водієм було встановлено у останнього ознаки наркотичного сп`яніння: неприродна блідість обличчя, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством порядку в медичному закладі у лікаря-нарколога відмовився. На водія ОСОБА_1 складено протокол серії ЕПР1№493350 за ч.1 ст.130 КУпАП, порушення п.2.5 ПДР України. Посвідчення водія не вилучалось (додаток ДІЯ), тимчасовий дозвіл не видавався. Від керування відсторонений. Про повторність попереджений. Подія зафіксована на мобільний пристрій POCO M4 PRO.
Дослідивши всі наявні докази у їх сукупності, суд дійшов до правильного висновку про те, що ці докази підтверджують вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, при викладених в постанові суду обставинах.
Висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими та повністю відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на досліджених доказах, які є належними та допустимими.
Як убачається з оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав повноваження на представництво його інтересів в суді своєму захиснику – адвокату Рикуну А.В.
Захисник Рикун А.В. звернувся до суду з рядом клопотань, які підтримав в засіданні, в яких зокрема просив зупинити провадження у справі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, до закінчення проходження останнім військової служби, визнати відеозапис події правопорушення неналежним та недопустимим доказом, через здійснення його на мобільний телефон, а не відповідні пристрої (боді камеру, службовий реєстратор), а також про закриття провадження у справі за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення через, зокрема: незаконність зупинки транспортного засобу; недопустимість такого доказу як відеозапис події правопорушення; порушення процедури проведення огляду, виходячи з положень ст. 266-1 КУпАП та статусу військовослужбовця у ОСОБА_1 , а також через порушення працівниками поліції черговості дій.
Крім того, захисник звернувся до суду з клопотанням про застосування за аналогією права ст. 69 КК України, згідно з якою просив не призначати ОСОБА_1 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, за наявності визнання останнього винуватим у вчинені адміністративного правопорушення.

На думку апеляційного суду, доводи, викладені в апеляційній скарзі, та заявлені стороною захисту при апеляційному розгляду справі, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
З приводу доводів ОСОБА_1 , викладених в апеляційній скарзі, та письмовому клопотанні захисника-адвоката Рикуна А.В. про те, що відеозапис не містить ані дати, ані часу фіксації подій, знятий взагалі на особистий мобільний пристрій поліцейського, а не на спеціальний технічний пристрій, дозволений до використання, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
Право поліцейського на фото та відео фіксування за допомогою технічних приладів і технічних засобів закріплено у Законі України «Про Національну поліцію» (ст.31) та Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року №1026 і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 січня 2019 року за №28/32999.
З самого відеозапису є очевидним, що цей запис здійснювався працівниками поліції, які оформлювали адміністративний матеріал.
Ніким не заперечується того факту, що події за участю ОСОБА_1 , що зафіксовані вищевказаним відеозаписом, мали місце, та відносяться саме до цієї справи.
Більш того, вказаний відеозапис не є єдиним доказом у справі, цей запис узгоджується з іншими доказами, на які послався суд в своїй постанові.
Відомостей про те, що відеофіксація здійснювалась за допомогою недозволеного технічного засобу чи з порушенням вимог закону, в матеріалах справи немає.
Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, про те, що у працівників поліції булі відсутні законні підстави для зупинки автомобіля, яким він керував, є необґрунтованими. При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відеозаписом підтверджується, що працівниками поліції після зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , останньому було зазначено про причину такої зупинки – п.3 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», і те, що в Україні діє правовий режим воєнного стану. В матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу оспорював законність такої зупинки. 
Більш того, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Поліцейський, згідно з п.п.2, 3 ч.1 ст.32 Закону України "Про Національну поліцію", має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю. 
Із долученого до матеріалів справи відеозапису убачається, що при зупинці транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 працівники поліції діяли в межах своїх повноважень та у спосіб, встановлений Законом України "Про Національну поліцію" та Законом України "Про правовий режим воєнного стану". Порушень працівниками поліції вимог чинного законодавства не встановлено.
Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, про те, що вимога про проходження огляду на стан сп`яніння повинна бути обґрунтованою та вмотивованою, а не ґрунтуватися на безпідставних припущеннях та без проведення огляду на місці зупинки, є безпідставними.
З наявного в справі відеозапису убачається, що у працівників поліції виникла підозра про перебування водія ОСОБА_1 в стані наркотичного сп`яніння. Так, після проведення поверхневого огляду транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 , працівники поліції виявили в ньому «дуже багато ліків», та після чого провели поверхневий огляд ОСОБА_1 : пальце- носова проба, зіниці очей, в результаті якого працівники поліції констатували, що у ОСОБА_1 наявні ознаки наркотичного сп`яніння, у зв`язку з чим, працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі у лікаря-нарколога, на що ОСОБА_1 спочатку погодився, а потім відмовився, оскільки «йому порадили», та зазначив, щоб складали протокол та він його підпише. 
Працівником поліції зафіксовано відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, роз`яснено, що йому заборонений подальший рух на транспортному засобі, ОСОБА_1 роз`яснено його права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, та останньому працівником поліції було повідомлено, що він відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у лікаря-нарколога, тому має очікувати на складання адміністративних матеріалів.
Те, що у ОСОБА_1 були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, підтверджується не тільки відомостями з протоколу, а й направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відеозаписом події, з якого, зокрема вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує наявність в нього завжди тремтіння пальців рук, та зазначає про те, що такі ознаки – це його природний стан.
Порушень з боку поліцейських не убачається. Після виявлення у ОСОБА_1 певних ознак наркотичного сп`яніння, також, повідомили про це. Викладене і стало підставою для висловлення поліцейськими пропозиції ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння, що повністю узгоджується з вимогами закону. 
Так, у працівників поліції були обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом перебував з явними ознаками наркотичного сп`яніння.
В свою чергу, статтею 130 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно з п.2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Водій зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені Законом України "Про дорожній рух" і Правилами дорожнього руху, зокрема передбачений вказаним законом обов`язок виконувати розпорядження поліцейського, яке він дає на підставі цих Правил чи інших нормативних актів. 
Одним із таких розпоряджень поліцейського, є вимога пройти огляд з метою встановлення стану сп`яніння (п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 11-21сап21, п.76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2025 року у справі № 990SCGC/9/25).
Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, про те, що його огляд як військовослужбовця, мав здійснюватись в порядку, передбаченому ст.266-1 КУпАП, є безпідставними. Ці доводи ґрунтуються на помилковому розумінні норм права.
Так, відповідно до ч.ч.1-3 ст.266-1 КУпАП військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів, а також військовослужбовці Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані сп`яніння перебувають на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в заборонених законом інших місцях, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
У разі незгоди військовозобов`язаного та резервіста під час проходження зборів, а також військовослужбовця Збройних Сил України на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, уповноваженими особами з використанням спеціальних технічних засобів та тестів або у разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.
З матеріалів справи, серед іншого і з відеозапису, убачається, що ОСОБА_1 керував не військовим автомобілем на час його зупинки працівниками поліції, а транспортним засобом, який, згідно з протоколом, належить певній благодійній організації, та не виконував саме у час зупинки транспортного засобу завдання, пов`язаного з військовою службою, та жодного разу не казав про таке працівникам поліції. 
Отже, підстав для застосування процедури, передбаченої ст.266-1 КУпАП не було.
Окрім того, відповідно до вимог ст.15 КУпАП, військовослужбовці несуть відповідальність за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, на загальних підставах. 
Тому, в цьому випадку адміністративні матеріали оформлені та протокол про адміністративне правопорушення обґрунтовано складені працівником поліції, що повністю відповідає вимогам ст.255 КУпАП. 
Об`єктивних даних, які б давали підстави вважати, що протокол про адміністративне правопорушення та інші адміністративні матеріали складені не уповноваженими особами, в матеріалах справи немає.
Всі докази, наявні в справі, узгоджуються між собою та істотних суперечностей не мають.
Достовірність цих доказів стороною захисту в т.ч. самим ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не спростовано.
Отже, наявними в справі доказами поза розумним сумнівом підтверджується вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а доводи сторони захисту про протилежне є безпідставними та суперечать матеріалам справи.
Відповідаючи на доводи захисника-адвоката Рикуна А.В., викладені в письмовому клопотанні, про застосування за аналогією права ст. 69 КК України, згідно до якої просив не призначати ОСОБА_1 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, за наявності визнання останнього винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке. 
Відповідно до вимог ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ч.4 ст.30 КУпАП, позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, за винятком випадків керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у разі невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, залишення на порушення вимог встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є, ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Санкція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає накладення адміністративного стягнення у виді штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Крім того, у рішенні в справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи користується автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізує своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Діяння, які кваліфікуються за ст.130 КУпАП, є найбільш суспільно шкідливими правопорушеннями у сфері безпеки дорожнього руху. 
Законодавством України про адміністративні правопорушення не передбачено можливості накладення на особу, яка вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, іншого стягнення, ніж передбачене санкцією цієї статті, або ж звільнення від стягнення.
Оскаржувана постанова суду містить всі відомості, передбачені ст.283 КУпАП.
При накладені адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст.33 КУпАП, і наклав стягнення у межах, встановлених цим Кодексом.
Порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Заводського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2026 року стосовно  ОСОБА_1  за ч.1 ст.130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького
апеляційного суду      С.В. Дадашева
Дата документу  Справа № 332/6012/25