ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 369/5483/25
провадження № 61-11439св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Міністерство економіки України, яке змінило найменування на Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України на постанову Київського апеляційного суду від 24 липня 2025 року у складі колегії суддів Ратнікової В. М., Борисової О. В., Рейнарт І. М. у справі за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства економіки України, у якому просив: 
- відкрити провадження у справі у зв`язку з втратою незакінченого судового провадження у справі № 415/8728/18; 
- поновити його на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Лисичанський склозавод»; 
- стягнути з Міністерства економіки України на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 41 753,99 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 27 вересня 2018 року до дня поновлення на роботі, який станом на березень 2025 року становить 871 182,00 грн, а також 200 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі судді Пінкевич Н. С. ухвалою від 08 квітня 2025 року відмовив у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2025 року № 903 «Про деякі питання Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства» перейменовано на Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що у провадженні Лисичанського міського суду Луганської області перебуває цивільна справа № 415/8728/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. 

Матеріали справи не містять відомостей про залишення позову у справі № 415/8728/18 без розгляду, закриття провадження у справі чи відмову у відновленні втраченого судового провадження. 

Київський апеляційний суд постановою від 24 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. 

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року скасував, а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що матеріали справи не містять належних відомостей про те, що у справі № 415/8728/18 позов заявлено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції передчасно відмовив у відкритті провадження у справі з підстав наявності у провадженні Лисичанського міського суду Луганської області аналогічної цивільної справи. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У вересні 2025 року Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 24 липня 2025 року та залишити в силі ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року. 

Касаційну скаргу заявник обґрунтовує тим, що у провадженні іншого суду вже перебуває справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому суд першої інстанції правомірно застосував пункт 3 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 

Суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду щодо критеріїв тотожності позовів, не надав належної оцінки доказам, поданим відповідачем, та не врахував встановлені в інших судових провадженнях обставини щодо наявності у провадженні Лисичанського міського суду Луганської області справи № 415/8728/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про поновлення на роботі та стягнення належних виплат. 

Крім того, заявник вважає помилковим застосування судом апеляційної інстанції положень статті 492 ЦПК України, оскільки матеріали справи не містять належних доказів втрати судового провадження у справі № 415/8728/18, а сам факт непередання матеріалів справи до іншого суду не свідчить про втрату незакінченого судового провадження та не створює підстав для звернення з новим позовом. 

Також заявник посилається на те, що повторне звернення позивача до суду з аналогічними позовними вимогами за відсутності процесуально підтвердженого факту втрати судового провадження може свідчити про недобросовісне користування процесуальними правами та суперечить завданню цивільного судочинства щодо забезпечення ефективного та своєчасного розгляду справи.

Аргументи інших учасників справи 

У січні 2026 року  ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вякому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухвалена відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 06 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області. 

26 березня 2026 року матеріали справи № 369/5483/25 надійшли до Верховного Суду. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі. 

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. 

У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить із того, що, реалізуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо забезпечення права на доступ до правосуддя та справедливий судовий розгляд, держави - учасниці Конвенції мають право встановлювати правила судової процедури, зокрема процесуальні заборони та обмеження, метою яких є забезпечення належного й упорядкованого здійснення правосуддя та недопущення судового процесу у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» («Joffre de la Pradelle v. France»)). 

ЄСПЛ також зазначав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу «res judicata» (остаточності судового рішення), відповідно до якого жодна зі сторін не вправі домагатися перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення виключно з метою повторного розгляду справи та ухвалення нового рішення. Відступ від цього принципу допускається лише за наявності особливих і непереборних обставин. 

Разом із тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). 

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. 

Діяльність суду під час здійснення судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України. 

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. 

Необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, і є заходом на шляху недопущення винесення судами суперечливих та взаємовиключних судових рішень. 

За змістом наведеної норми суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначила, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. 

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. 

Подання нових доказів чи інше перефразування підстави позову не буде свідчити про пред`явлення іншого позову, у будь-якому випадку це буде тотожний позов (постанова Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 204/7727/19 (провадження № 61-1251св23)). 

У справі, що переглядається, суди встановили, що у жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. 

Лисичанський міський суд Луганської області ухвалою від 19 грудня 2018 року відкрив провадження у справі № 415/8728/18. 

Останнім процесуальним рішенням у зазначеній справі є ухвала Лисичанського міського суду Луганської області від 11 жовтня 2021 року, якою справу прийнято до провадження після повторного автоматизованого розподілу та призначено підготовче судове засідання на 18 березня 2022 року. 

Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 змінено територіальну підсудність справ Лисичанського міського суду Луганської області на Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області. 

Разом із тим матеріали справи містять лист голови Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року, відповідно до якого цивільна справа № 415/8728/18 до цього суду не передавалася. 

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з непереданням матеріалів справи № 415/8728/18 судове провадження втрачено до закінчення судового розгляду, а тому він має право на звернення до суду з новим позовом відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 492 ЦПК України. 

Відповідно до статті 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження здійснюється щодо цивільної справи, закінченої ухваленням рішення або у якій провадження закрито. 

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 492 ЦПК України у разі подання заяви про відновлення судового провадження, втраченого до закінчення судового розгляду, суд відмовляє у відкритті провадження та роз`яснює заявнику право звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку. 

Водночас сам собою факт непередання матеріалів справи до іншого суду не свідчить безумовно про втрату незакінченого судового провадження та не підтверджує наявності юридичного факту втрати справи. 

Разом із тим відсутність процесуального рішення про втрату провадження, його закриття чи залишення позову без розгляду сама собою також не є достатньою підставою для висновку про тотожність спорів у розумінні пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України. 

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано керувався тим, що матеріали цієї справи не містили належних та достатніх відомостей, які б давали можливість беззаперечно встановити тотожність предмета та підстав позову у справі № 369/5483/25 та у справі № 415/8728/18. 

Сам факт наявності у провадженні іншого суду справи за участю тих самих сторін не є достатнім для застосування пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України. 

Висновок суду першої інстанції про тотожність спорів був зроблений переважно на підставі відомостей, встановлених у справі № 367/8442/24, та інформації про перебування справи № 415/8728/18 у провадженні суду. 

Водночас встановлення тотожності позовів потребує безпосереднього дослідження судом предмета та підстав заявлених вимог у кожній конкретній справі. 

Суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що з часу відкриття провадження у справі № 415/8728/18 минуло понад шість років, а тому без дослідження матеріалів відповідної справи неможливо безумовно встановити тотожність юридичних фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. 

За таких обставин апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду, правильно врахував необхідність забезпечення права особи на доступ до суду та недопустимість обмеження такого права за відсутності беззаперечно встановлених процесуальних підстав. 

Доводи касаційної скарги наведених висновків не спростовують, зводяться до переоцінки обставин, які були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 24 липня 2025 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	В. В. Пророк	
		
	А. А. Калараш	
		
	Є. В. Петров	

Відповідно до частини третьої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Петровим Є. В.