Справа № 157/1296/22
Провадження №2/157/11/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року	місто Камінь-Каширський	

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:
головуючого – судді Антонюк О.В.,
з участю секретаря судового засідання – Солошик Д.В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – адвоката Півня Г.В.,
відповідачки – ОСОБА_2 , 
представника відповідачки – адвоката Колєсніка Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, визнання майна особистою приватною власністю подружжя, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна,
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом, у якому просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя: житловий будинок, загальною площею 78 кв. м, житловою площею 43 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 680 018 грн; земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер: 0721410100:01:001:0919, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 118 000 грн; автомобіль марки «Volkswagen Golf», YIN - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 346 153, 60 гр.; автомобіль ЗАЗ 11022, р. н. НОМЕР_2 , 1992 р. в., VIN НОМЕР_3 , вартістю 23 400 грн, всього 1 167 571 грн 60 коп Визнати за ним та відповідачкою право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку за кожним, 1/2 частку зазначеної земельної ділянки за кожним, і за ним визнати право власності на автомобіль «ЗАЗ 11022», р. н. НОМЕР_2 , 1992 р. в., VIN - НОМЕР_3 , припинивши право спільної сумісної власності на цей транспортний засіб, а також припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки «Volkswagen Golf» VIN - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 346 153 грн 60 коп у зв`язку з його відчуженням відповідачкою третій особі, стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію різниці у вартості транспортних засобів у розмірі 161 376 гривень 80 копійок, а також стягнути судовий збір у розмірі 5 603 гривні 86 копійок та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 11 листопада 2007 року він перебував з ОСОБА_4 у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського районного управління юстиції Волинської області. Від цього шлюбу є двоє дочок: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Близько двох років тому з вини відповідачки їхня сім`я розпалася і згідно з рішенням Камінь-Каширського районного суду від 02 лютого 2021 року у справі № 157/47/21 шлюб між ними розірвано. Відповідачка зі своїм співмешканцем ОСОБА_7 та їхніми (сторін) дітьми залишилась проживати у їхньому (сторін) будинку АДРЕСА_1 , а він переїхав проживати в будинок, який належить його батькам за адресою: АДРЕСА_2 . 17 вересня 2021 року відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_7 , внаслідок чого змінила прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 . З 26 лютого 2022 року їхні спільні з відповідачкою діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 постійно проживають за кордоном, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України від 14.09.2022 року № 91- 25644/0/15-22, а відтак з цього часу ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проживають окремо від ОСОБА_3 та не перебувають на її утриманні. За період спільного проживання вони з відповідачкою набули у спільну сумісну власність нерухоме майно та транспортні засоби: житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 78 кв. м, який зареєстрований на відповідачку, вартістю 680 018 грн (висновок оцінювача від 14.10.2022); земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер: 0721410100:01:001:0919, яка зареєстрована на відповідачку вартістю 118 000 грн (висновок оцінювача від 14.10.2022); автомобіль марки «Volkswagen Golf», VIN - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, який був зареєстрований на відповідачку (04.02.2022 перереєстрований на ОСОБА_12 згідно з договором купівлі-продажу, укладеним у СГ (ТзОВ «М.В.Л. ГРУП») № 6726/22/066284 від 03.02.2022 року), вартістю 346 153, 60 грн (висновок експерта № 2293 від 21.09.2022); автомобіль «ЗАЗ 11022», р. н. НОМЕР_2 , 1992 р. в., який зареєстрований на нього, вартістю 23 400 грн (висновок експерта № 2292 від 21.09.2022). Натомість, про поділ вказаного вище майна у добровільному порядку йому з відповідачкою домовитись не вдалося, а тому змушений звертатись до суду. Вважає, що засадам розумності та справедливості, а також найбільш ефективним способом невизнаного відповідачкою його права на належну йому частку у спільному сумісному майні буде відповідати наступний поділ між ним та відповідачкою, придбаних ними під час шлюбу автомобілів: зважаючи на те, що автомобіль «Volkswagen Golf», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, придбаний під час шлюбу та зареєстрований на відповідачку і 04.02.2022 перереєстрований на ОСОБА_12 (договір купівлі-продажу, укладений у СГ (ТзОВ «М.В.Л. ГРУП») № 6726/22/066284 від 03.02.2022), тобто вибув із володіння ОСОБА_3 , вартість якого становить 346 153, 60 грн (висновок експерта № 2293 від 21.09.2022), а автомобіль марки «ЗАЗ 11022», 1992 року випуску, який зареєстрований на нього, вартістю 23 400 грн (висновок експерта № 2292 від 21.09.2022 ) перебуває у його власності - стягнути з відповідачки на його користь різницю у розмірі у загальній вартості автомобілів, що їй належить, залишивши при цьому автомобіль «ЗАЗ 11022», 1992 року випуску у його власності, а саме: 346 153, 60 грн (вартість автомобіля Volkswagen Golf) + 23 400 грн (вартість автомобіль ЗАЗ 11022) = 369 553, 60 грн (загальна вартість автомобілів) /2 = 184 776, 80 грн (вартість 1/2 частки відповідачки) - 23 400 грн (вартість автомобіля ЗАЗ 11022, який залишається у його власності) = 161 376, 80 грн (розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню з відповідачки на його користь). 25 лютого 2010 року згідно з рішенням Камінь-Каширської міської ради №49/31 йому було передано у власність у порядку безоплатної приватизації земельну ділянку, площею 0, 1000 га, розташовану по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (копія державного акта серії ЯИ 2584449 від 18.03.2010). Таким чином, зазначена земельна ділянка в силу вимог ч. 1 cт. 57 СК України була об`єктам його особистої приватної власності. На вказаній земельній ділянці ним спільно з відповідачкою за час шлюбу без будь-якої дозвільної документації було збудовано житловий будинок, загальна площа якого 78 кв. м., а житлова - 43 кв. м. У 2014 році вони з сім`єю почали проживати у новозбудованому будинку, а відповідачка з дітьми з 25 квітня 2014 року була там зареєстрована за місцем проживання, що підтверджується копією її паспорта, іншими доказами та буде підтверджено висновком судово-будівельної експертизи. Факт побудови будинку задовго до розірвання шлюбу між ним та відповідачкою також можуть підтвердити свідки: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 28 грудня 2020 року ним було передано у власність відповідачки земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована у АДРЕСА_1 , згідно з договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміною І.М. Правомірність укладення цього договору дарування земельної ділянки оскаржується ним у судовій справі № 157/783/21. вважає, що за будь-якого рішення апеляційного суду вказана земельна ділянка не може враховуватись під час поділу майна, оскільки була об`єктом його особистої приватної власності. Протилежна ситуація з житловим будинком, побудованим ними у АДРЕСА_1 . Цей об`єкт нерухомого майна був збудований за спільні кошти подружжя та фактично був уведений в експлуатацію у 2014 році, а отже підлягає поділу між колишнім подружжям, незважаючи на те, що відповідачка зареєструвала право власності на нього 14 грудня 2021 року, тобто вже після розірвання шлюбу. Поряд з тим, під час шлюбу із відповідачкою ними було придбано у ОСОБА_15 у спільну сумісну власність подружжя за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріусом 10 червня 2019 року РН 837, земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер: 0721410100:01:001:0919, яка зареєстрована на відповідачку. За викладених вище обставин, просить визнати за ним право власності на набуте за час шлюбу нерухоме майно, а саме: 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 78 кв. м., житловою - 43 кв. м та 1/2 частку земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер: 0721410100:01:001:0919. Аналогічну частку нерухомого майна визнати за відповідачкою. Зважаючи на вимоги п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України подає суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складається зі сплаченої ним суми судового збору в розмірі 5 603 грн 86 коп та витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10 000 грн.
У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_16 та її представник ОСОБА_17 просять позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнати автомобіль марки «ЗАЗ», модель 11022, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , вартістю 23 400 грн об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Здійснити поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступним чином: 1) припинити право ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль «ЗАЗ», модель 11022, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , вартістю 23 400 грн; 2) визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «ЗАЗ», модель 11022, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , вартістю 23 400 грн. Інші позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 залишити без задоволення. Здійснити розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В обґрунтування доводів зазначають, що відповідачка визнає виключно наступні обставини: 1) 11 листопада 2007 року позивач і відповідачка (яка до того часу мала дівоче прізвище « ОСОБА_18 ») уклали шлюб, при реєстрації якого вони обрали прізвище позивача ОСОБА_8 як спільне прізвище їх подружжя; 2) 05 березня 2021 року шлюб позивача і відповідача було розірвано, оскільки цього дня набрало законної сили рішення суду, ухвалене 02 лютого 2021 року в цивільній справі № 157/47/21 за позовом відповідача до позивача про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідачка і надалі іменувалася прізвищем ОСОБА_8 ; 3) у шлюбі позивача та відповідача народилися їх діти - наразі неповнолітня старша дочка ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та наразі малолітня молодша дочка ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), які після розірвання шлюбу їх батьків і дотепер проживають разом з їх матір`ю відповідачкою; 4) 17 вересня 2021 року відповідачка (яка до того часу мала прізвище ОСОБА_8 ) уклала свій наступний шлюб з ОСОБА_7 , і при реєстрації цього шлюбу нове подружжя відповідачки обрало у якості свого спільного прізвища прізвище чоловіка ОСОБА_9 ; 5) до 28 грудня 2020 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 належала позивачеві на праві особистої приватної власності, однак вказаного дня цю земельну ділянку було безоплатно відчужено ним (подаровано за договором дарування) відповідачці в її особисту приватну власність. У липні 2021 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки про визнання договору дарування недійсним, у якому просив суд визнати недійсним укладений з відповідачкою договір дарування цієї земельної ділянки. 26 серпня 2022 року суд, розглянувши вказаний позов у справі № 157/783/21 ухвалив рішення, яким відмовив позивачу у задоволенні його позову. 08 листопада 2022 року Волинський апеляційний суд, розглянувши цивільну справу № 157/783/21 за апеляційною скаргою позивача на зазначене рішення суду, прийняв постанову, якою апеляційну скаргу позивача було залишено без задоволення, а рішення суду - без змін, внаслідок чого 08 листопада 2022 року це рішення суду набрало законної сили. Таким чином, право особистої приватної власності відповідача на земельну ділянку наразі підтверджено у судовому порядку; 6) будинок було збудовано на земельній ділянці, де він знаходиться і дотепер; 7) автомобіль «ЗАЗ», право власності на який дотепер зареєстровано за позивачем (який дотепер одноосібно користується цим транспортним засобом), є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя позивача та відповідачки, і його ринкова вартість наразі становить 23 400 грн. Окрім зазначених вище, відповідачкою не визнаються жодні інші обставини, зауважені позивачем у його позовній заяві. Відповідач заперечує проти окремих позовних вимог позивача з огляду на їх необґрунтованість і безпідставність та вважає, що позовну заяву позивача має бути задоволено cудом лише частково з огляду на наступне. Всупереч твердженням позивача у його позовній заяві, будівництво будинку було розпочате не спільно позивачем і відповідачкою за їх спільні кошти, а виключно відповідачкою за її особисті кошти, і не «задовго до розірвання шлюбу» позивача та відповідача, що відбулося 05 березня 2021 року, а лише згодом, після 31 травня 2021 року, що підтверджується заявою вх. № 1511, складеною позивачем 18 серпня 2020 року і цього ж дня поданою міському голові м. Камінь-Каширського Волинської області. У цій заяві, складеній ним власноруч, позивач просить видати йому довідку про відсутність будь-якої забудови на земельній ділянці 0721410100:01:001:0984, і таким чином він особисто засвідчує відсутність будинку на цій земельній ділянці станом на день складення заяви - через 6 років після стверджуваного позивачем введення будинку в «фактичну» експлуатацію; довідкою № 416/2.2-3, виданою 26 серпня 2020 року Камінь-Каширською міською радою Волинської області. Цією довідкою, виданою у відповідь на зазначену вище заяву позивача, Камінь-Каширська міська рада Волинської області офіційно засвідчила, що станом на день її складення (через 6 років після стверджуваного позивачем введення будинку в «фактичну» експлуатацію) земельна ділянка 0721410100:01:001:0984 вільна від будь-якої забудови, вочевидь, у тому числі і від будинку; будівельним паспортом № 15/11-07, складеним 14 травня 2021 року Сектором містобудування та архітектури Камінь-Каширської міської ради Волинської області та виданим відповідачу 18 травня 2021 року. В подальшому на підставі саме цього будівельного паспорта, складеного після розірвання шлюбу сторін, що зареєстрований у Реєстрі будівельної діяльності, на земельній ділянці 0721410100:01:001:0984 відповідачкою було збудовано будинок; повідомленням ВЛ 051210528552 від 31.05.2021 про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта / зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, складеним відповідачем і зареєстрованим Управлінням ДАБІ у Волинській області 31 травня 2021 року. Саме цим повідомленням, зареєстрованим у Реєстрі будівельної діяльності, після розірвання її з позивачем шлюбу відповідачка повідомила Управлінню ДАБІ у Волинській області про початок виконання будівельних робіт щодо нового будівництва будинку за місцем розташування земельної ділянки 0721410100:01:001:0984; технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна, виготовленим станом на 23 серпня 2021 року спеціалістами ТОВ «Ковельське бюро технічної інфентаризації»; цей технічний паспорт, зареєстрований у Реєстрі будівельної діяльності, був виготовлений після розірвання шлюбу сторін за результатами проведення технічної інвентаризації саме новозбудованого на земельній ділянці кадастровий номер 0721410100:01:001:0984, але ще не введеного в експлуатацію будинку; декларацією ВЛ 101210912987 від 12.09.2021 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, складеною відповідачкою і поданою до Управління ДАБІ у Волинській області 26 серпня 2021 року (після розірвання шлюбу сторін). Цією декларацією, зареєстрованою у Реєстрі будівельної діяльності після розірвання її з позивачем шлюбу відповідачка повідомила Управлінню ДАБІ у Волинській області про закінчення виконання будівельних робіт щодо нового будівництва будинку за місцем розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0721410100:01:001:0984 і готовність будинку до введення в експлуатацію. Вбачається, що, всупереч твердженням позивача, усі будівельні роботи щодо нового будівництва будинку на зазначеній земельній ділянці були виконані у період з 31 травня 2021 року до 26 серпня 2021 року, тобто вже після розірвання шлюбу, і жодної участі у цьому будівництві (ані власноручної, ані фінансової) позивач не брав. Державну реєстрацію права приватної власності відповідачки на новозбудований на вказаній земельній ділянці будинок було проведено 10 грудня 2021 року, тобто після розірвання шлюбу сторін, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 290141138, сформованим 12 грудня 2021 року державним реєстратором Виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради Волинської області Какалюк С.В. А відтак, всупереч твердженням позивача, будинок належить відповідачу на праві особистої приватної власності, у зв`язку з чим цей об`єкт нерухомого майна не може бути предметом поділу спільного майна позивача та відповідача. Як наслідок, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання будинку об`єктом його з відповідачем права спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності на 1/2 частку будинку та визнання за відповідачем права власності на 1/2 частку будинку. Вартість будинку, заявлена позивачем у його позовній заяві у розмірі 680 018 грн не відповідає дійсності. Висновок про таку вартість будинку було зроблено позивачем на підставі доданого до позовної заяви висновку оцінювача, складеного 14 жовтня 2022 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бюро інвентаризації Ковель». Однак вказаний вище висновок оцінювача не є висновком експерта, вимоги до якого встановлені у ст. 102 ЦПК України, і тому цей висновок не може вважатися допустимим доказом в розумінні частини другої статті 78 ЦПК України. Окрім того, такий висновок оцінювача було складено не за результатами оцінки власне будинку, і навіть не за результатами встановлення ринкової вартості подібного об`єкта нерухомого майна, а лише за результатами з`ясування поточної середньої вартості такого об`єкта нерухомого майна на вторинному ринку Волинської області, лише окремі технічні характеристики якого близькі до достеменно невідомих позивачу конкретних технічних характеристик будинку, і тому цей висновок не може вважатися достовірним доказом у розумінні ч. 1 ст. 79 ЦПК України. Дійсна вартість будинку, яку було визначено за результатами його безпосередньої оцінки, складає 491 400 грн, саме така вартість вказана в зареєстрованій в Реєстрі будівельної діяльності декларації ВЛ 101210912987 від 12.09.2021 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, складеній відповідачкою і поданій до Управління ДАБІ у Волинській області 26 серпня 2021 року. Земельна ділянки, кадастровий номер 0721410100:01:001:0919 є об`єктом права особистої приватної власності відповідачки. 10 червня 2019 року (до розірвання шлюбу сторін) відповідачка і ОСОБА_15 уклали договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, який був посвідчений державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміною Іриною Миколаївною і зареєстрований в реєстрі за № 837, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності N° 16992534, сформованим 10 червня 2019 року державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміною Іриною Миколаївною. За цим договором, укладеним відповідачкою за її особисті кошти без будь-якої (особистої чи фінансової) участі позивача, відповідачка прийняла у свою одноосібну власність земельну ділянку № 0721410100:01:001:0919, і цього ж дня, 10 червня 2021 року (до розірвання шлюбу позивача та відповідача), одноосібне право власності відповідачки на цю земельну ділянку було зареєстровано у встановленому законом порядку. Ця земельна ділянка набута відповідачкою за її особисті кошти під час її з позивачем окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин, а тому відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати її особистою приватною власністю відповідачки. Разом із цим відзивом до суду подається позовна заява відповідачкою про встановлення факту окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна спільною власністю та поділ спільного майна (зустрічний позов), в якій містяться (серед інших) позовна вимога відповідачки про встановлення факту її та позивача окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин у період з 01 квітня 2019 року і до моменту розірвання їх шлюбу (тобто у період, під час якого земельну ділянку № 0721410100:01:001:0919 було набуто відповідачкою у власність), а також позовна вимога відповідачки про визнання цієї земельної ділянки її особистою приватною власністю. Вартість земельної ділянки № 0721410100:01:001:0919, заявлена позивачем у його позовній заяві у розмірі 118 000 грн не відповідає дійсності. Висновок про таку вартість цієї земельної ділянки зроблено позивачем на підставі доданого до позовної заяви висновку оцінювача, складеного 14 жовтня 2022 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «БЮРО ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ КОВЕЛЬ». Однак, вказаний висновок оцінювача не є висновком експерта, вимоги до якого встановлені в статті 102 ЦПК України, і тому цей висновок не може вважатися допустимим доказом в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Окрім того, такий висновок оцінювача було складено не за результатами оцінки власне земельної ділянки, і навіть не за результатами з`ясування ринкової ціни подібної земельної ділянки, а лише за результатами з`ясування поточної середньої вартості подібного об`єкта нерухомого майна на вторинному ринку Волинської області, і тому цей висновок не може вважатися достовірним доказом в розумінні ч. 1 ст. 79 ЦПК України. Дійсна вартість цієї земельної ділянки, яку було визначено за результатами її безпосередньої оцінки, проведеної на момент набуття відповідачкою права власності на цей об`єкт нерухомого майна, складає 47 180 грн. Щодо автомобіля марки «Volkswagen», то він є об`єктом права особистої приватної власності відповідачки. 16 квітня 2020 року (до розірвання шлюбу позивача та відповідачки) відповідачка і ТОВ «БРОКМІ СЕРВІС» уклали договір купівлі-продажу № 04074/8619 транспортного засобу, і за цим договором відповідач прийняла у свою одноосібну власність автомобіль марки «Volkswagen». Цей договір був укладений відповідачкою за її особисті кошти без будь-якої (особистої чи фінансової) участі позивача. 02 лютого 2022 року (після розірвання шлюбу сторні) відповідачка і ТЗОВ «М.В.Л. ГРУП» уклали договір комісії № 6726/22/1/066284, за яким відповідачка як комітент доручила ТЗОВ «М.В.Л. ГРУП» як комісіонеру вчинити за рахунок відповідачки від свого імені правочин щодо продажу автомобіля марки « Volkswagen» за ціною не нижче 20 300 грн. Наступного дня, 03 лютого 2022 року (після розірвання шлюбу сторін) ТЗОВ «М.В.Л. ГРУП» та ОСОБА_12 уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/22/066284, за яким ТЗОВ «М.В.Л. ГРУП», діючи на підставі укладеного з відповідачкою договору комісії, передало у власність ОСОБА_12 зазначений автомобіль за ціною 20 300 грн., і таким чином автомобіль марки «Volkswagen» було оплатно відчужено відповідачкою зазначеному громадянину. Вбачається, що цей автомобіль було набуто відповідачкою у період її з позивачем зареєстрованого шлюбу. Водночас, цей транспортний засіб не має вважатися таким, що знаходився у спільній власності відповідачки та позивача, оскільки його було набуто відповідачкою за її особисті кошти під час її з позивачем окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин, що передбачено ч. 6 ст. 57 СК України. У зустрічному позові відповідачки, який подається до суду разом із цим відзивом, міститься (серед інших) позовна вимога відповідача про визнання автомобіля марки «Volkswagen» таким, що його було набуто в особисту приватну власність відповідачки. А відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання автомобіля марки «Volkswagen» об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідачки та припинення цього права у зв`язку із відчуженням відповідачем автомобіля марки «Volkswagen» третій особі. Вартість автомобіля марки «Volkswagen», заявлена позивачем у його позовній заяві в розмірі 346 153 грн 60 коп не відповідає дійсності. Висновок про таку вартість цього автомобіля було зроблено позивачем на підставі доданого до позовної заяви висновку експерта № 2293 за результатами експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 21 вересня 2022 року судовим експертом Стасюком Олександром Володимировичем. Однак цей висновок експерта складено не за результатами автотоварознавчого дослідження власне автомобіля марки «Volkswagen», і навіть не за результатами з`ясування ринкової ціни подібного транспортного засобу, а лише за результатами з`ясування поточної середньостатистичної вартості подібного транспортного засобу без урахування фактичного технічного стану цього автомобіля і тому цей висновок не може вважатися достовірним доказом в розумінні частини першої статті 79 ЦПК України. Дійсна вартість автомобіля марки «Volkswagen», яку було визначено за результатами його продажу відповідачем третій особі, складає 20 300 грн. Як зазначено у його позовній заяві та що підтверджується доданим до позовної заяви свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , що видане 28 вересня 2018 року, 28 вересня 2018 року, тобто після державної реєстрації шлюбу, і до початку окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, позивачем було набуто у власність автомобіль марки «ЗАЗ». В силу ч. 3 ст. 368 ЦК України, частин 1 і 2 ст. 60 та ч. 1 ст. 68 СК України цей автомобіль і дотепер є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки. Належність зазначеного автомобіля колишньому подружжю сторін на праві спільної сумісної власності добровільно визнається як відповідачкою, так і, власне, самим позивачем у його позовній заяві, у зв`язку з чим ця обставина навіть не підлягає доказуванню в силу речення першого ч. 1 ст. 82 ЦПК України, згідно з яким обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. А відтак, зважаючи на обґрунтовану вище належність відповідачці на праві особистої приватної власності іншого спірного майна (будинку, земельної ділянки № 0721410100:01:001:0919 та автомобіля марки «Volkswagen»), автомобіль марки «ЗАЗ» є єдиним об`єктом права спільної власності колишнього подружжя позивача та відповідачки. На момент офіційного розірвання її з позивачем шлюбу відповідачка небезпідставно вважала, що вона та позивач досягли домовленості щодо поділу їх спільного майна і вже розділили його між собою за їх взаємною згодою. Однак своїми зверненнями до суду з позовом про визнання договору дарування земельної ділянки № 0721410100:01:001:0984 у цивільній справі № 157/783/21 та з позовом про поділ спільною майна подружжя, що є предметом судового розгляду в цій справі, позивач знищив останні ілюзії відповідача щодо «договороздатності» її наразі колишнього чоловіка. Як наслідок, поділ спільного майна позивача та відповідачки наразі можливий лише в судовому порядку. Автомобіль марки «ЗАЗ» є неподільною річчю, якою позивач наразі володіє і користується одноосібно. Спільне володіння і користування позивачем і відповідачкою цим майном є неможливим. Як наслідок, відповідачка не заперечує проти припинення її права на частку у праві спільної власності на цей автомобіль і визнання цього майна особистою приватною власністю позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги останнього про визнання автомобіля марки «ЗАЗ» об`єктом спільної сумісної власності сторін та про визнання його особистою приватною власністю позивача є такими, що підлягають задоволенню. Водночас, з позивача на користь відповідачки як співвласника цього автомобіля має бути стягнуто грошову компенсацію, розмір якої має бути визначено з урахуванням усіх обставин, що мають істотне значення. У зустрічному позові відповідачки, який подається до суду разом із цим відзивом, містяться (серед інших) позовні вимоги про припинення її права на частку у праві власності на автомобіль марки «ЗАЗ» і визнання його особистою приватною власністю позивача, а також про стягнення на її користь з позивача належної грошової компенсації. Відповідно, не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про стягнення на його користь з відповідачки грошової компенсації у розмірі 161 376 грн 80 коп. 
У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 зазначає, що відзив відповідачки на його позовну заяву є необґрунтованим і таким, що суперечить вимогам чинного законодавства. По-перше, у відзиві ОСОБА_3 стверджує, що «будівництво будинку було розпочате не спільно позивачем і відповідачкою за їх спільні кошти, а виключно відповідачкою за її особисті кошти, і не «задовго до розірвання шлюбу» позивача та відповідачки, що відбулось 05 березня 2021 року, а лише згодом, після 31 травня 2021 року, що підтверджується: заявою вх. № 1511, складеною Позивачем 18 серпня 2020 року...; довідкою № 416/2.2-3, виданою 26 серпня 2020 року Камінь-Каширською міською радою Волинської області...; будівельним паспортом №15/11-07, складеним 14 травня 2021 року Сектором містобудування та архітектури Камінь-Каширської міської ради Волинської області та виданим відповідачці 18 травня 2021 року...; повідомленням ВЛ 051210528552 від 31.05.2021...; технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна, виготовленим станом на 23 серпня 2021 року спеціалістами ТОВ «КОВЕЛЬСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ»...; декларацією ВЛ 101210912987 від 12.09.2021 про готовність до експлуатації об`єкта...». З викладеного вище вбачається, що, зі слів відповідачки, остання змогла побудувати будинок у фантастичні строки: з 31 травня 2021 року по 26 серпня 2021 року, тобто на будівництво будинку ОСОБА_3 витратила менше трьох місяців, не кажучи вже про велику суму коштів, яка теж була для цього необхідна. Звичайно, що вказані вище обставини не відповідають дійсності та спростовуються наступними доказами: паспортом громадянина України ОСОБА_19 , серія НОМЕР_6 , виданого Камінь-Каширським PC УДМС України у Волинській області 18 березня 2014 року, на аркуші 10 якого міститься штамп про те, що місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ;декларацією про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік ОСОБА_1 , у пункті «2. Місце проживання» якої вказано: АДРЕСА_3 , а у пункті «30. Житлові будинки» зазначено: АДРЕСА_1 ; довідками Камінь-Каширського районного управління соціального захисту населення від 25 листопада 2022 року № 1487 та № 1489, у яких вказано про те, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; світлинами (виготовленими з травня 2019 року по жовтень 2020 року), на яких зображений він з дітьми та автомобіль біля їхнього будинку у АДРЕСА_1 ; проведенням судово-будівельної експертизи, предметом дослідження якої буде встановлення реального року побудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; допитом свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 та його про період та процес будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 . По-друге, ОСОБА_3 у відзиві вказує на те, що «10 червня 2019 року (до розірвання шлюбу позивача та відповідачки) вона і громадянка ОСОБА_15 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, який було посвідчено державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Камінь-Каширського нотаріального округу Волинської області Кузьміною І.М. і зареєстровано в реєстрі за № 837, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 16992534, сформованим 10 червня 2019 року державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміною І.М. За цим договором, укладеним відповідачкою за її особисті кошти без будь-якої (особистої чи фінансової) участі возивача, відповідачка прийняла у свою одноосібну власність земельну ділянку 0721410100:01:001:0919, і цього ж дня, 10 червня 2021 року (це описка, оскільки йдеться про 2019 рік) (до розірвання шлюбу позивача та відповідачки), одноосібне право власності відповідачки на цю земельну ділянку було зареєстровано у встановленому законом порядку». Натомість, на підтвердження набуття в індивідуальну власність, а не у спільну сумісну власність подружжя вищевказаної земельної ділянки, відповідач чомусь не надає до матеріалів відзиву основний документальний доказ, а саме: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 червня 2019 року, посвідчений державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміною Іриною Миколаївною і зареєстрований в реєстрі за № 8. Переконаний, що це зроблено відповідачем свідомо, оскільки у цьому договорі зазначено про те, що земельна ділянка надувається відповідачем у спільну сумісну власність подружжя, тож саме з цих підстав він клопотатиме про витребування судом копії цього договору у нотаріуса. По-третє, на аркуші 8 абзац 3 відзиву ОСОБА_3 зазначає про те, що «16 квітня 2020 року (до розірвання шлюбу позивача та відповідачки) відповідачка і ТОВ «БРОКМІ СЕРВІС» уклали договір купівлі-продажу № 04074/8619 транспортного засобу, і за цим договором відповідачка прийняла у свою одноосібну власність автомобіль марки «Volkswagen». Цей договір було укладено відповідачем за її особисті кошти без будь-якої (особистої чи фінансової) участі позивача». Разом з тим, в обгрунтування набутого права особистої власності на вказаний автомобіль, відповідач стверджує, що з 01 квітня 2019 року вже не проживала з ним однією сім`єю, а ці обставини планує доводити в судовому порядку. У той же час, вони з відповідачкою перестали проживати разом з січня 2021 року, доказом чого є його звернення на «лінію 102» з приводу того, що на той час його дружина ОСОБА_19 не впускала його додому. Крім того, вказані ним обставини можуть підтвердити свідки. По-четверте, вважає, що ним обрано такий спосіб судового захисту, який підтверджується належними та допустимими доказами, а також який у повній мірі відповідає засадам розумності та справедливості, регламентованими чинним законодавством та відповідною судовою практикою Верховного Суду.
У запереченні на відповідь позивача на відзив відповідачка ОСОБА_3 просить відхилити міркування та аргументи ОСОБА_1 наведені у його відповіді на відзив ОСОБА_3 на первісну позовну заяву ОСОБА_1 ; не приймати до розгляду письмові докази, подані ОСОБА_1 у копіях разом із його відповіддю на відзив ОСОБА_3 на первісну позовну заяву ОСОБА_1 : 1) «декларація про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік на 5 арк» (декларація про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік, складена ОСОБА_1 25 березня 2016 року); 2) «дві довідки Камінь-Каширського РУСЗН на 2 арк.» (довідка № 1487, видана 25 листопада 2022 року Управлінням соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації, та довідка № 1489, видана 25 листопада 2022 року Управлінням соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації); 3) 5 світлин будинку на 5 арк. В обґрунтування зазначає, що з приводу доводів позивача щодо «фантастичності» повідомлених відповідачкою строків побудови спірного будинку, відсутності у неї відповідних коштів на це та поданих позивачем доказів на підтвердження дійсних строків виконання будівельних робіт, то термін «фантастичні строки», який використано позивачем у його відповіді на відзив відповідачки на його первісну позовну заяву, є невідомим для законодавця: такого терміну не визначено ані у чинному законодавстві України, яким врегульовано архітектурну та містобудівну діяльність, ані у чинному цивільному законодавстві України, ані у чинному цивільно- процесуальному законодавстві України. Вбачається, що ті стислі строки, у які відповідачкою було збудовано та введено в експлуатацію будинок (у стані, мінімально придатному для проживання), є абсолютно реальними з огляду на нагальну потребу відповідачки та її з позивачем дітей у власному окремому житлі, а також з огляду на особисті та ділові якості відповідачки, зокрема, її рішучість, її цілеспрямованість та її відповідальність. У своїй відповіді на відзив відповідачки на первісну позовну заяву позивач також ставить під сумнів наявність у відповідачки власних коштів, достатніх для придбання відповідних будівельних матеріалів і обладнання та виконання будівельних робіт, необхідних для будівництва будинку («... не кажучи вже про велику суму коштів, яка теж була для цього необхідна»). Водночас, позивач, який стверджує, що будинок було збудовано задовго до розірвання його з відповідачкою шлюбу (за спільні кошти його з відповідачкою колишнього подружжя чи за особисті кошти позивача), не надає суду жодного доказу на підтвердження дійсної вартості такого будівництва (на час виконання відповідних будівельних робіт), втім як і жодного доказу на підтвердження понесення колишнім подружжям спільних витрат (чи понесення власне позивачем особистих витрат) на таке будівництво. Вбачається, що таким чином позивач намагається перекласти у справі власний тягар (обов`язок) доказування на відповідачку - всупереч припису ч. 1 ст. 81 ЦПК України. У своїй відповіді на відзив відповідачки на первісну позовну заяву позивач як на доказ на підтвердження існування придатного для проживання будинку нібито вже у 2014 році, посилається на наразі анульований паспорт громадянина України НОМЕР_6 , виданий відповідачці 18 березня 2014 року Камінь-Каширським PC УДМС України у Волинській області, на сторінці 11 якого проставлено відмітку про реєстрацію місця проживання відповідачки за адресою будинку. Водночас, позивач замовчує про відсутність такої відмітки у власному паспорті громадянина України. Законодавством, чинним на час реєстрації місця проживання відповідачки, за адресою спірного будинку, не було обмежено перелік документів, яких би могла подати особа до територіального підрозділу ДМС України чи центру надання адміністративних послуг на підтвердження свого права на проживання за певною адресою - «ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи». У 2014 році, в цілях засвідчення своїх немайнових та майнових прав, які виникли у відповідачки у зв`язку з реєстрацією її з позивачем шлюбу, відповідачка вирішила зареєструвати своє місце проживання за адресою земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 0721410100:01:001:0984, яка з березня 2010 року перебувала в особистій приватній власності позивача, яку у грудні 2020 року позивач безоплатно (за договором дарування) передав відповідачці у її особисту приватну власність, і на якій після розірвання її з позивачем шлюбу відповідачка збудувала будинок. Для реєстрації свого місця проживання за адресою незабудованої земельної ділянки з кадастровим номером 0721410100:01:001:0984 відповідачка подала до відповідного територіального підрозділу ДМС України документи, що засвідчують право власності її на той час чоловіка ОСОБА_1 на цю земельну ділянку, і цього виявилося достатньо. Жодних документів щодо власне неіснуючого на той час будинку відповідачкою не подавалося. А відтак, виданий відповідачці і наразі анульований паспорт громадянина України не є достовірним (в розумінні ч. 1 ст. 79 ЦПК України) доказом на підтвердження дати фактичного будівництва будинку. Право власності на новостворений житловий будинок виникає лише з моменту державної реєстрації цього права (в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). А відтак, будь-який паспорт громадянина України (у тому числі виданий відповідачці і наразі анульований), зазначення в якому відомостей про створення об`єктів нерухомого майна та (або) про державну реєстрацію права власності та інших майнових прав на такі об`єкти чинним законодавством не передбачалося і не передбачається, також не є допустимим (в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України) доказом на підтвердження дати фактичного створення об`єкта нерухомого майна (у тому числі на підтвердження дати фактичного будівництва будинку). Іншими документами, поданими суду відповідачкою належно і достатньо підтверджується будівництво будинку і введення його в експлуатацію у період після 31 травня 2021 року і до 12 вересня 2021 року - саме після розірвання шлюбу сторін 05 березня 2021 року. Врешті-решт, відсутність будь-якої забудови на земельній ділянці з кадастровим номером 0721410100:01:001:0984, де наразі знаходиться будинок, принаймні станом на серпень 2020 року (через 6 років після стверджуваного відповідачем введення будинку в «фактичну» експлуатацію) визнається власне ОСОБА_1 у складеній ним власноруч заяві та у власноручно підписаному ним договорі дарування земельної ділянки з кадастровим номером 0721410100:01:001:0984, а також належно встановлено відповідним органом місцевого самоврядування. Щодо поданої позивачем як доказ копії декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік на 5 арк, складеної нібито 25 березня 2016 року, в якій у графі «Житлові будинки» розділу Б «Майно, що перебуває у власності, в оренді чи на іншому праві користування членів сім`ї декларанта» цієї декларації міститься запис про житловий будинок загальною площею 90 кв.м., нібито розташований за місцезнаходженням земельної ділянки з кадастровим номером 0721410100:01:001:0984, то цей документ було складено позивачем виключно на його власний розсуд з відомих лише йому міркувань. Окрім того, на цьому документі відсутня будь-яка відмітка будь-якого органу державної влади (у тому числі такого, до компетенції якого належало прийняття та розгляд подібних документів), якою було б офіційно засвідчено дійсну дату подання цього документа позивачем. Врешті-решт, вказана позивачем у цьому документі загальна площа житлового будинку за місцезнаходженням земельної ділянки з кадастровим номером 0721410100:01:001:0984 (90 кв.м.) не відповідає дійсній загальній площі будинку (загальна площа приміщень 78 кв.м., житлова площа приміщень 43 кв.м., площа основи (забудови) 98,9 кв.м.), встановленій у технічному паспорті будинку. А відтак, Декларація про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015рік на 5 арк. не є достовірним (в розумінні ч. 1 ст. 79 ЦПК України) доказом на підтвердження дати фактичного будівництва будинку, втім, як не є і допустимим (в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України) доказом на підтвердження такої обставини. Надані позивачем довідки з Управління соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації містять відомості про місце проживання позивача, яке було встановлено Управлінням соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації лише на день складення цих довідок 25 листопада 2022 року. Таке датування місця проживання позивача (вочевидь, повідомленого Управлінню соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації самим позивачем), підтверджується іншою подібною довідкою - довідкою № 1488, виданою 25 листопада 2022 року Управлінням соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації про те, що позивач отримав певну грошову компенсацію за безоплатне харчування дітей за час їх дистанційного навчання у закладі освіти у період карантину також у 2022 році , зі спливом тривалого часу після розірвання його з відповідачкою шлюбу у березні 2021 року, а також зі спливом ще тривалішого часу після січня 2021 року, що визнається позивачем у його відповіді на відзив датою його окремого від відповідачки проживання (не у будинку). А відтак, дві довідки Камінь-Каширського РУСЗН на 2 арк. не є достовірними (в розумінні ч. 1 ст. 79 ЦПК України) доказами на підтвердження дати фактичного будівництва будинку, втім, як не є і допустимими (в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України) доказами на підтвердження такої обставини. Фотокопії 5 світлин будинку на 5 арк, що надані позивачем, теж не є достовірними та належними доказами у справі, адже з цих світлин неможливо встановити навіть приблизний час їх виконання. Окрім того, частини будівель та споруд, зображених на цих світлинах, неможливо ідентифікувати як такі, що належать до спірного будинку та (або) розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 0721410100:01:001:0984, на якій знаходиться спірний будинок. Крім того, всупереч особистій думці (чи переконанню) позивача, обраний ним «спосіб судового захисту» не лише не підтверджується належними та допустимими доказами, але й не може підтверджуватися будь-якими доказами навіть теоретично: доказами можуть (і мають) підтверджуватися лише певні обставини, які належать до предмета доказування і мають значення для вирішення справи.
ОСОБА_3 звернулася у суд із зустрічним позовом, у якому просить встановити факт окремого проживання подружжя ОСОБА_21 та ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у період з 01 квітня 2019 року до дня розірвання їх шлюбу 05 березня 2021 року. Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 0721410100:01:001:0919, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1848909607214; визнати автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Golf», 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , таким, що належав ОСОБА_3 (прізвище у шлюбі - « ОСОБА_8 ») на праві особистої приватної власності під час її шлюбу з ОСОБА_1 ; визнати автомобіль марки «ЗАЗ», моделі 11022, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; здійснити поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 наступним чином: припинити право ОСОБА_3 на частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «ЗАЗ», моделі 11022, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 ; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки «ЗАЗ», моделі 11022, реєстраційний номер НОМЕР_7 , 1992 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 17 550 грн у якості грошової компенсації її частки у спільному майні; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 984 грн 80 коп на відшкодування судового збору. В обгрунтування зустрічного позову зазначає, що 11 листопада 2007 року відповідачка (яка до того часу мала дівоче прізвище « ОСОБА_18 ») і позивач ОСОБА_1 уклали шлюб. При реєстрації цього шлюбу сторони обрали прізвище позивача « ОСОБА_8 » як спільне прізвище їх подружжя. 05 березня 2021 року шлюб було розірвано, оскільки цього дня набрало законної сили рішення суду, ухвалене 02 лютого 2021 року в цивільній справі № 157/47/21. Після розірвання шлюбу відповідачка і надалі іменувалася прізвищем « ОСОБА_8 ». ІНФОРМАЦІЯ_3 у шлюбі народилася їх наразі малолітня дочка ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_4 у шлюбі також народилася їх наразі малолітня дочка ОСОБА_6 . 17 вересня 2021 року відповідачка (яка до того часу мала прізвище « ОСОБА_8 ») уклала свій наступний шлюб з ОСОБА_7 . При реєстрації цього шлюбу відповідачка та її наступний чоловік обрали прізвище чоловіка « ОСОБА_9 » як спільне прізвище їх подружжя. У цьому шлюбі відповідачка перебуває і дотепер. Шлюбні відносини позивач та відповідачка фактично припинилися ще 01 квітня 2019 року, задовго до розірвання їх шлюбу. До фактичного припинення шлюбних відносин сторін призвели, серед іншого, їх непорозуміння та сварки, які розпочалися ще у 2015 році і супроводжувалися завданням позивачем своїй дружині, відповідачці, побоїв, внаслідок яких відповідачці були заподіяні тілесні ушкодження, що підтверджується, зокрема: листом № 1158, складеним 10 листопада 2022 року директором КНП «Камінь-Каширська центральна района лікарня» Потягайло Л.А. у відповідь на адвокатський запит; відомостями щодо відповідачки зі спеціального журналу обліку осіб, які звернулися до медичної установи з тілесними ушкодженнями кримінального характеру, який ведеться Камінь-Каширською ЦРЛ, і витяг з якого було надано директором Камінь-Каширської ЦРЛ ОСОБА_22 у відповідь на адвокатський запит; відомостями Камінь-Каширської ЦРЛ про госпіталізацію відповідачки у період з 16 березня 2017 року по 20 березня 2017 року. З цього дня, 01 квітня 2019 року, сторони почали проживати окремо один від одного, при цьому діти залишилися проживати (і проживають дотепер) разом з їх матір`ю. З цього дня, 01 квітня 2019 року, позивач «самоусунувся» від участі в утриманні своїх дітей і дотепер не надає їм жодного утримання. Наразі у провадженні суду перебуває цивільна справа № 157/1006/22 за позовом відповідачки до позивача, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Камінь-Каширської міської ради Волинської області, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на дітей, що підтверджується ухвалою про відкриття провадження, постановленою судом 02 вересня 2022 року в цивільній справі № 157/1006/22. У своїй позовній заяві у зазначеній справі відповідачка просить суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. З цього дня, 01 квітня 2019 року, відповідачка самостійно утримувала (і дотепер продовжує утримувати) себе і своїх дітей за рахунок власних особистих доходів. До березня 2020 року відповідачка періодично працювала за строковими трудовими контрактами в Республіці Польща, що підтверджується, зокрема, витягом з паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_9 , виданого відповідачці 09 лютого 2017 року органом 0701 та карткою проживання (пол. karta pobytu, посвідка на тимчасове проживання) НОМЕР_10 , виданою 22 січня 2019 року воєводою Люблінським Республіки Польща. 11 березня 2020 року відповідачку було прийнято на військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу і зараховано до списку особового складу Державної прикордонної служби України, що підтверджується витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 11 березня 2020 року № 139-ос. Відтоді і дотепер відповідачка отримує належне грошове забезпечення, заробітну плату та інші доходи за місцем проходження військової служби, що підтверджується особистою карткою грошового забезпечення та заробітної плати № 10367 з січня 2020 р. по грудень 2020 р., особистою карткою грошового забезпечення та заробітної плати № 10367 з січня 2021 р. по грудень 2021 року та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 02.08.2022 № 0304-22-02011, виданими 02 серпня 2022 року. Про своє та ОСОБА_1 окреме проживання з квітня 2019 року у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин відповідачка повідомляла суду у своїй позовній заяві до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, про що зазначено у рішенні суду від 02 лютого 2021 року у цивільній справі № 157/47/21: «Позов обґрунтовано тим, що ... подружнє життя не склалося, між сторонами виникають сварки та непорозуміння, що привело до втрати сімейний відносин. З квітня 2019 року сторони не підтримують подружніх стосунків». Така обставина не заперечувалась ОСОБА_1 і була встановлена вказаним рішенням суду, яке було ухвалено з урахуванням, що «сторони не бажають зберегти сім`ю і для цього не приймають ніяких заходів, що тривалий час вони не підтримують сімейних відносин, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, вважаючи, що сім`я розпалась, відповідач погодився на розірвання шлюбу, що свідчить про його небажання зберегти сім`ю». Врешті-решт, окреме проживання сторін до розірвання їх шлюбу у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин 01 квітня 2019 року, а також усі інші зазначені вище обставини також можуть бути підтверджені: показаннями відповідачки, допитаної як свідка за її власною ініціативою, що передбачено ч. 1 ст. 92 ЦПК України; показаннями позивача, допитаного як свідка у разі його згоди на це (клопотання про допит позивача як свідка буде заявлене суду під час підготовчого судового засідання у справі); показаннями інших осіб, допитаних як свідків (заява про виклик таких свідків буде подана до суду до або під час підготовчого судового засідання у справі). Факт окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин має значення для правильного встановлення правового статусу майна, набутого ними у шлюбі, і тому цей факт має бути встановлений у судовому порядку. 10 червня 2019 року (до розірвання шлюбу сторін) відповідачка і ОСОБА_15 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, який було посвідчено державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміною Іриною Миколаївною і зареєстрований в реєстрі за № 837, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 16992534, сформованим 10 червня 2019 року державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміною І.М. Ціна земельної ділянки № 0721410100:01:001:0919, за яку її було придбано відповідачкою була визначена за результатами попередньої незалежної оцінки цього об`єкта нерухомого майна і складала 47 180 грн. За цим договором, укладеним відповідачкою за її особисті кошти без будь-якої (особистої чи фінансової) участі позивача, вілповідачка прийняла у свою одноосібну власність земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 0721410100:01:001:0919, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і цього ж дня, 10 червня 2021 року (до розірвання шлюбу сторін), одноосібне право власності відповідачки на земельну ділянку було зареєстровано у встановленому законом порядку. Отже, цю земельну ділянку було набуто відповідачкою за її особисті кошти за час її з позивачем окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин (що відбулося 01 квітня 2019 року), а відтак, на підставі ч. 6 ст. 57 СК України, земельна ділянка може (і має) бути визнана особистою приватною власність відповідачки. 16 квітня 2020 року (до розірвання шлюбу сторін) відповідачка і ТОВ «БРОКМІ СЕРВІС» уклали договір купівлі-продажу № 04074/8619 транспортного засобу, і за цим договором відповідачка прийняла у свою одноосібну власність автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Golf», 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 . Цей договір був укладений відповідачкою за її особисті кошти без будь-якої (особистої чи фінансової) участі позивача. 02 лютого 2022 року (після розірвання шлюбу сторін) відповідачка і ТЗОВ «М.В.Л. ГРУП» уклали договір комісії № 6726/22/1/066284, за яким відповідачка як комітент доручила ТЗОВ «М.В.Л. ГРУП» як комісіонеру вчинити за рахунок відповідачки від свого імені правочин щодо продажу автомобіля марки «Volkswagen» за ціною не нижче 20 300 грн. Наступного дня, 03 лютого 2022 року (після розірвання шлюбу сторін), ТЗОВ «М.В.Л. ГРУП» і ОСОБА_12 уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/22/066284, за яким ТЗОВ «М.В.Л. ГРУП», діючи на підставі укладеного з відповідачкою договору комісії, передало у власність ОСОБА_12 автомобіль марки «Volkswagen» за ціною 20 300 грн., і таким чином цей автомобіль було оплатно відчужено відповідачкою. Вбачається, що автомобіль марки «Volkswagen» було набуто відповідачкою у період її з позивачем зареєстрованого шлюбу. Водночас, цей автомобіль було набуто відповідачкою за її особисті кошти за час її з позивачем окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин (що відбулося 01 квітня 2019 року), а відтак, на підставі ч. 6 ст. 57 СК України, автомобіль може (і має) бути визнано таким, що належав відповідачці на праві особистої приватної власності. Належність автомобіля марки «ЗАЗ» колишньому подружжю сторін на праві спільної сумісної власності добровільно визнається, позивачем та відповідачкою, у зв`язку з чим ця обставина не підлягає доказуванню. Так само, в силу речення першого ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню вартість цього автомобіля у сумі 23 400 грн., яка зазначена позивачем у його первісній позовній заяві і з якою погоджується відповідачка. А відтак, зважаючи на обґрунтовану вище належність відповідачці на праві особистої приватної власності іншого спірного майна (земельної ділянки № 0721410100:01:001:0919 та автомобіля марки «Volkswagen), автомобіль марки «ЗАЗ» є єдиним об`єктом права спільної власності колишнього подружжя сторін. Автомобіль марки «ЗАЗ» є неподільною річчю, якою позивач наразі володіє і користується одноосібно. Спільне володіння і користування сторонами цим транспортним засобом є неможливим. Як наслідок, відповідачка вважає за необхідне припинити своє право на частку у праві спільної власності на цей автомобіль і визнати його особистою приватною власністю позивача. Водночас, з позивача на користь відповідачки як співвласника автомобіля марки «ЗАЗ» має бути стягнуто грошову компенсацію, розмір якої має бути визначено судом з урахуванням усіх обставин, що мають істотне значення, зокрема, ухиляння позивача від участі в утриманні дітей, які після початку окремого проживання їх батьків (сторін у справі) і дотепер проживають разом з відповідачкою, про що зазначено вище. Відповідачка вважає, що при поділі її з позивачем спільного майна, тобто автомобіля марки «ЗАЗ») суд має відступити від засади рівності часток подружжя (по 1/2) та збільшити частку відповідачки до 3/4 і, відповідно, зменшити частку позивача до 1/4. А відтак, сума коштів, які мають бути стягнуті з відповідачки на користь позивача у якості грошової компенсації її частки у спільному майні, складає: 23 400 грн х 3/4 = 17 550 грн. У підсумку, за подання до суду цієї зустрічної позовної заяви позивачка мала сплатити (і сплатила) судовий збір у розмірі 992,40 грн. + 992,40 грн. = 1 984 грн 80 коп. За попередньо проведеним розрахунком відповідачка очікує понести витрати на професійну правничу допомогу адвоката орієнтовно у сумі 15 000 грн. А відтак, загальна сума судових витрат, які відповідачка понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи за цією позовною заяво, попередньо (орієнтовно) складає 1 984 грн 80 коп + 15 000 грн = 16 984 грн 80 коп.
У відзиві на зустрічну позовну заяву позивач ОСОБА_1 просить у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити повністю. Стягнути з останньої на його користь судові витрати з надання йому професійної правничої допомоги адвоката в сумі 15 000 грн. В обгрунтування заперечення зазначає, що зустрічна позовна заява є необґрунтованою та такою, що ґрунтується на недостовірній інформації, припущеннях та суперечить вимогам чинного законодавства з наступних підстав. По-перше, на аркуші 3 абзац 14 зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 зазначає, що « ІНФОРМАЦІЯ_3 у шлюбі сторін народилася їх наразі малолітня дочка ОСОБА_5 ...». Натомість, згідно з ч. 2 ст. 6 СК України: «Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Аналогічні норми містяться у ст. 31 ЦК України. Як вбачається з матеріалів позову він був поданий до суду ОСОБА_3 15 листопада 2022 року, а відтак на цей час їхній дочці ОСОБА_5 вже виповнилося чотирнадцять повних років, тож вона вже є неповнолітньою, а не малолітньою, як помилково вважає ОСОБА_3 . По-друге, у позові ОСОБА_3 стверджує, що шлюбні відносини сторін фактично припинились ще 01 квітня 2019 року, задовго до розірвання їх шлюбу. До фактичного припинення шлюбних відносин сторін призвели, серед іншого, їх непорозуміння, які розпочалися ще у 2015 році і супроводжувалися завданням позивачем своїй дружині побоїв, внаслідок яких відповідачці заподіювалися тілесні ушкодження, що підтверджується, як остання вважає, наданими останньою доказами. Тобто, за версією ОСОБА_3 до фактичного припинення шлюбних відносин між ними як подружжям нібито призвело завдання їй ним ще у 2015 році побоїв. Однак, чому ж тоді за таких умов ОСОБА_3 прожила з ним за її твердженням ще чотири роки, а фактично до січня 2021 року, питання залишається відкритим. Що стосується доказів, так званого, побиття ним ОСОБА_3 (яка на той час ще була ОСОБА_19 ), то у листі від 10.11.2022 № 1158 «КНП «Камінь-Каширська ЦРЛ» у відповідь на адвокатський запит адвоката Клименка П.М., вказано про те, що «зі слів пацієнтки - побив чоловік», тобто особа чоловічої статі. Аналогічна інформація міститься і у спеціальному журналі обліку осіб, які звернулися до медичної установи з тілесними ушкодженнями кримінального характеру. З-поміж іншого, з відомостей Камінь-Каширської ЦРЛ про госпіталізацію відповідачки у період з 16 березня 2017 року по 20 березня 2017 року вбачається, що її госпіталізація є плановою, а не екстреною, тобто її лікування планувалось заздалегідь. У той же час стверджує, що він відповідачку, яка на той час була його дружиною, ніколи не бив. Надані ОСОБА_3 докази її звернення до медичної установи все ж містять належні та достовірні докази, що стосуються цьогоспору. Адже у Журналі вказано дійсне місце проживання відповідачки (на той час ОСОБА_19 ) станом на 05 квітня 2015 року у їхньому збудованому за час шлюбу будинку за адресою: АДРЕСА_1 . По-третє, твердження ОСОБА_3 про те, що він не надає дітям жодного утримання з 01 квітня 2019 року не відповідає дійсності, оскільки ще до січня 2021 року він з позивачкою та дітьми проживали разом у будинку АДРЕСА_1 , а він усі зароблені кошти витрачав виключно на потреби їхньої сім`ї в цілому та дітей зокрема. Продовжував він надавати дітям матеріальну допомогу і після розірвання шлюбу, припинивши це робити лише у лютому 2022 року, що у свою чергу було зумовлено виключно об`єктивними обставинами, а саме його хворобою та виїздом дітей за кордон у зв`язку з повномасштабним вторгненням росії до України і відсутністю з вини відповідачки з ними зв`язку. Позиція ОСОБА_3 щодо ненадання ним дітям жодного утримання з 01 квітня 2019 року спростовується з-поміж іншого також рішенням Камінь-Каширського районного суду від 28 листопада 2022 року у справі № 157/1006/22, згідно з яким суд, зокрема, ухвалив стягувати з нього на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дочок ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), починаючи з 22 серпня 2022 року та до досягнення дитиною повноліття. Тобто йому присуджено судом сплачувати аліменти з 22 серпня 2022 року, а не з 01 квітня 2019 року, про що вказує ОСОБА_3 . По-четверте, безпідставними є твердження ОСОБА_3 про те, що з 01 квітня 2019 року вона самостійно утримувала (і дотепер продовжує утримувати) себе і своїх дітей за рахунок власних особистих доходів. Так, з паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідачки вбачається, що вона у кінці січня, у лютому 2019 року та у кінці квітня 2019 року на кілька днів виїжджала за кордон. З-поміж іншого, доказів того, якою була мета її поїздки за кордон та де саме вона працювала і чи працювала вона взагалі, суду не надано. Та й тривалість перебування ОСОБА_3 у цей час за кордоном не дає жодних підстав для висновку, що остання у цей час працювала у Республіці Польща. А відтак, жодних доказів заробітку за кордоном у період з 01.04.2019 року у ОСОБА_3 немає, а сам факт перетину нею кордону України не доводить обставин справи, на які вона посилається у своєму позові. З особистої картки грошового забезпечення та заробітної плати відомо, що ОСОБА_3 на посаді інструктора Держприкордонслужби з березня по грудень 2020 року заробила 129 822, 56 грн., що в середньому за один місяць становить: 12 982 грн., а з січня по жовтень 2021 року - 117 883, 27 грн., що в середньому за один місяць становить: 11 788 грн. За версією ОСОБА_3 у цей період вона за особисті кошти набула у власність таке майно: 10 червня 2019 року придбала земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 0721410100:01:001:0919, вартістю 118 000 грн; 16 квітня 2020 року придбала автомобіль марки «Volkswagen Golf», VIN - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 346 153 грн 60 коп; з 31 травня 2021 року по 26 серпня 2021 року збудувала житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 78 кв. м, вартістю 680 018 грн, а всього у період з 01.04.2019 по 26.08.2021 (неповних 2,5 роки) набула у власність майна, ринкова вартість якого складає 1 144 171 грн 60 коп. Разом з тим, в цей час, зі слів ОСОБА_3 вона самотужки утримувала себе і дітей. Тож, підсумовуючи викладене вище, можна прийти до однозначного висновку про те, що дохід ОСОБА_3 в цей період не тільки не дозволяв придбати у власність дане майно, а й утримувати себе і дітей, адже у період другої половини 2019 року та у січні-лютому 2020 року вона взагалі не мала жодних доходів і вони жили виключно за рахунок її заробітків. По-п`яте, посилання ОСОБА_3 на те, що факт її та ОСОБА_1 окремого проживання з квітня 2019 року у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин підтверджується рішенням суду від 02 лютого 2021 року в цивільній справі № 157/47/21 і така обставина під час розгляду зазначеної справи не заперечувалась ОСОБА_1 є безпідставними, адже не потребують доказуванню обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду та не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі №320/4938/17). За таких умов, ОСОБА_3 у позові намагається видати бажане за дійсне, зазначаючи про те, що він нібито погодився з тим, що вони з квітня 2019 року не підтримують подружніх стосунків. Однак суд під час розгляду справи № 157/47/21 посилався на вказані вище обставини як на такі, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала свої позовні вимоги, не вказуючи при цьому, що ним визнаються саме ці обставини, або що вони підтверджені конкретними доказами. Проте їх шлюб розпався після того, як у січні 2021 року ОСОБА_3 зібрала його особисті речі, виставила їх на двір та не впускала його до їхнього спільного будинку АДРЕСА_1 . По даному факту він звертався до правоохоронних органів, а тому докази цього будуть надані суду згодом після їх витребування із Камінь-Каширського районного відділу поліції. Тож, саме в результаті цих подій він остаточно зрозумів, що їх з позивачем більше нічого не поєднує і визнав позов (а не окреме його обґрунтування) про розірвання шлюбу. По-шосте, безпідставними є посилання ОСОБА_3 на придбання нею за особисті кошти без будь-якої його участі у свою одноосібну власність земельної ділянки площею 0, 1000 га з кадастровим номером 0721410100:01:001:0919, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження набуття в індивідуальну власність, а не у спільну сумісну власність подружжя вищевказаної земельної ділянки ОСОБА_3 чомусь не надає до матеріалів позову основний документальний доказ, а саме: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 червня 2019 року, посвідчений державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміною І.М. і зареєстрований в реєстрі за № 8. Переконаний, що це зроблено свідомо, оскільки у цьому договорі зазначено про те, що земельна ділянка надувається Позивачем у спільну сумісну власність подружжя. По-сьоме, безпідставними є також твердження ОСОБА_3 про набуття за її особисті кошти без будь-якої його участі у свою одноосібну власність автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Golf», 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 . В обґрунтування набутого права особистої власності на цей автомобіль ОСОБА_3 стверджує, що з 01 квітня 2019 року вже не проживала з ним однією сім`єю, а ці обставини планує доводити в судовому порядку. У той же час, жодних належних та достовірних доказів тих обставин, на які вона посилається, суду ані у відзиві на заявлений ним позов, ані у своєму позові ОСОБА_3 не надає. Натомість, його правова позиція окрім документальних доказів, буде підтверджена показаннями свідків. По-восьме, з доказів, які надає до зустрічного позову ОСОБА_3 вбачається, що вони не стосуються безпосередньо предмету та підстав заявлених нею позовних вимог, які, у свою чергу, є безпідставними та до задоволення не підлягають. ОСОБА_3 у позові не навела жодних фактичних даних, які були б підкріплені належними та допустимими засобами доказування в обґрунтування її правової позиції.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 на зустрічну позовну заяву відповідачка ОСОБА_3 зазначає, що відхиляє усі заперечення позивача з таких міркувань і мотивів. На день складення в інтересах відповідачки її представником у справі адвокатом Клименком П.М. зустрічної позовної заяви старша дочка, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , вже досягла віку чотирнадцяти років і, як вірно вказав позивач у своєму відзиві на зустрічну позовну заяву, вже була не малолітньою (як це було помилково зазначено адвокатом у зустрічній позовній заяві), а неповнолітньою - в силу абз. 2 ч. 2 ст. 6 СК України, згідно з яким неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також в силу положень статті 32 ЦК України. Водночас, для правильного вирішення справи не має жодного значення, чи є старша дочка (яка дотепер, безспірно, не досягла віку вісімнадцяти років) малолітньою чи неповнолітньою. А відтак, посилання позивача на незначущу помилку адвоката у складеній ним в інтересах відповідачки зустрічній позовній заяві так само не має жодного значення у справі, натомість є марнуванням часу відповідачки, адвоката та, врешті-решт, суду. Щодо відомостей, які містяться в наданих відповідачкою документах медичного характеру, то слово «чоловік», що його було використано у документах, які підтверджують обставини нанесення тілесних ушкоджень позивачем, на які відповідачка посилається в цілях ідентифікації особи, яка, з її слів завдала їй побоїв, без жодних додаткових ідентифікуючих слів чи їх сполучень (на кшталт «невідомий», «невстановлений», «старий», «молодий», «високий», «низький», «середнього зросту», «міцної статури», «миршавий» тощо), однозначно (поза будь-яким сумнівом) вказує саме на позивача, який на час завдання відповідачці побоїв був її чоловіком як одним із подружжя чоловічої статі. У 2014 році, в цілях засвідчення своїх немайнових та майнових прав, які виникли у неї у зв`язку з реєстрацією її з позивачем шлюбу, відповідачка вирішила зареєструвати своє місце проживання за адресою земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером № 0721410100:01:001:0984, яка з березня 2010 року перебувала в особистій приватній власності відповідачки та яку у грудні 2020 року позивач безоплатно (за договором дарування) передав відповідачці у її особисту приватну власність, і на якій після розірвання її з позивачем шлюбу відповідачка збудувала будинок. Для реєстрації свого місця проживання за адресою незабудованої земельної ділянки 0721410100:01:001:0984 відповідачка подала до відповідного територіального підрозділу ДМС України документи, що засвідчують право власності її на той час чоловіка , тобто позивача, на цю земельну ділянку, і цього виявилося достатньо, щоб зареєструвати місце проживання за адресою земельної ділянки № 0721410100:01:001:0984 без будь-якого житлового будинку на ній, про що і було зазначено у запереченні, поданому до суду 14 грудня 2022 року ОСОБА_3 як відповідачкою за первісним позовом ОСОБА_1 . А відтак, зазначення у документі медичного характеру зі слів відповідачки її місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, за адресою земельної ділянки № 0721410100:01:001:0984 не підтверджує фактичне існування за цією адресою будь-якого житлового будинку на час складення такого документу, у тому числі спірного будинку. На підтвердження завдання відповідачці побоїв її чоловіком, позивачем у справі, то разом із зустрічною позовною заявою суду також було подано відомості Камінь-Каширської ЦРЛ про госпіталізацію відповідачки у період з 16 березня 2017 року по 20 березня 2017 року. Як вбачається із цих відомостей, 16 березня 2017 року відповідачку було госпіталізовано до медичного закладу з діагнозом «S06.00 / Струс головного мозку». Відповідачка є відповідальною матір`ю двох неповнолітніх дітей, не страждає (і не страждала) на жодні психічні захворювання і дотепер не вчиняла (і не має наміру вчиняти у майбутньому) самокалічення. А відтак, захворювання відповідачки на струс головного мозку, що спричиняється виключно певними тілесними ушкодженнями, не могло бути запланованим нею заздалегідь. А відтак, тип госпіталізації відповідачки у зв`язку зі струсом її головного мозку (планова, непланова, екстрена тощо) не має жодного значення у справі. Щодо мотивів, якими керувалася відповідачка, продовжуючи проживати з позивачем, попри завдання ним побоїв, то у цілях запобігання зайвому розголошенню відомостей про інтимні та інші особисті сторони життя сторін, а також відомостей, що принижують їхню честь і гідність, про мотиви, якими керувалася відповідачка, продовжуючи спільне проживання з позивачем до квітня 2019 року попри завдання ним побоїв ще у 2015 році, буде повідомлено відповідачкою суду під час розгляду справи по суті у її вступному слові та (або) під час допиту її як свідка. В цілях встановлення у справі дійсної участі позивача в утриманні дітей після фактичного припинення його з відповідачкою шлюбних відносин, відповідачка вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_1 надати суду будь-які докази на підтвердження його участі в утриманні дітей у період після 01 квітня 2019 року. Всупереч твердженню позивача з його відзиву на зустрічну позовну заяву відповідачки, рішення № 157/1006/22, яким суд присудив з позивача на користь відповідачки аліменти на неповнолітніх дітей, якнайкраще свідчить про наявність між сторонами спору, що виник унаслідок неучасті позивача в утриманні дітей. Присудження таких аліментів лише з 22 серпня 2022 року (з дня надходження до суду позову відповідачки, що розглядався в цивільній справі № 157/1006/22) жодним чином не підтверджує належне утримання позивачем дітей до цього дня, а лише засвідчує спосіб реалізації відповідачкою права на звернення до суду за захистом, належним їй відповідно до статті 4 ЦПК України. Щодо доходів відповідачки, то вони підтверджені доказами, які були подані суду разом із її зустрічною позовною заявою, і цих доходів було цілком достатньо для придбання земельної ділянки 0721410100:01:001:0919 і автомобіля марки «Volkswagen» та будівництва нового будинку за їх дійсними вартостями, зазначеними у зустрічній позовній заяві відповідачки. Про отримання відповідачкою значного особистого доходу (заробітку) у період з квітня 2019 року до березня 2020 року, коли остання періодично працювала за строковими трудовими контрактами в Республіці Польща, також можуть свідчити: 1) договір № 19538910704 на вклад «МІЙ ДЕПОЗИТ» на ім`я фізичної особи (з доповненням та капіталізацією), укладений 26 листопада 2019 року відповідачкою та AT «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ», за яким відповідачка зобов`язалася внести на свій нововідкритий депозитний банківський рахунок кошти у сумі 128 000 грн.; 2) квитанція № 1953891070, видана відповідачці 26 листопада 2019 року AT «ДЕРЖАВНИМ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ», відповідно до якої відповідачка внесла на свій нововідкритий депозитний банківський рахунок кошти у сумі 128 000 грн.; 3) розписка, власноручно складена позивачем 31 січня 2021 року і надана відповідачці, відповідно до якої ОСОБА_1 зобов`язався сплатити відповідачці готівкові валютні кошти у сумі 1 800 польських злотих за електричне обладнання підігріву підлоги, яке раніше було придбано відповідачкою у Республіці Польща для передбачуваних у майбутньому власних потреб, але яке було згодом продане нею ОСОБА_1 з відстроченням оплати. Про додаткові доходи відповідачки, отримані нею під час її окремого від позивача проживання, також буде повідомлено нею суду під час розгляду справи по суті під час допиту її як свідка. Щодо преюдиційного значення рішення № 157/47/21, то як вбачається з його змісту, у ньому зазначено:«Позов обґрунтованотим, що ...з квітня 2019 року сторони не підтримують подружніх стосунків», суд стисло виклав в описовій частині цього рішення позицію ОСОБА_3 - на дотримання вимог п. 1 ч. 3 ст. 265 ЦПК України. ОСОБА_1 не заперечував проти такої позиції ОСОБА_3 , і таку його позицію суд так само, на дотримання вимог п. 1 ч. 3 ст. 265 ЦПК України, стисло виклав в описовій частині рішення № 157/47/21, вказавши, що «.Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнав повністю, не заперечив проти розірвання шлюбу». Звісно, позиції сторін, стисло викладені в рішенні суду в одній справі, не можуть вважатися тими обставинами, щодо яких сторони позбавляються тягаря доказування в іншій справі на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У своїй постанові від 05 серпня 2021 року у справі № 910/10403/20 (номер судового рішення в ЄДРСР 98851513) Верховний Суд вказав, що «преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Вбачається, що зазначення судом у мотивувальній частині рішення № 157/47/21 про те, що «... сторони не бажають зберегти сім`ю і для цього не приймають ніяких заходів, що тривалий час вони не підтримують сімейних відносин...», свідчить, що окреме проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з квітня 2019 року, про що стверджувала ОСОБА_3 і проти чого не заперечував ОСОБА_1 , досліджувалося і було встановлено судом у цивільній справі № 157/47/21, і, як наслідок, ця обставина набула преюдиційного значення для інших справ, у якій беруть чи братимуть участь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , у тому числі для справи. Щодо договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки кадастровий номер 0721410100:01:001:0919, то витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 16992534, сформований 10 червня 2019 року державним нотаріусом Камінь-Каширської державної нотаріальної контори Камінь-Каширського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміною І.М. є достатнім (у розумінні ч. 1 ст. 80 ЦПК України) доказом на підтвердження набуття відповідачкою цієї спірної земельної ділянки у її одноосібну приватну власність під час її окремого від позивача проживання у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин. Всупереч твердженню позивача, усі докази, подані суду відповідачкою разом із її зустрічною позовною заявою, є належними (в розумінні ст. 77 ЦПК України), оскільки усі вони містять інформацію щодо предмета доказування у справі в контексті зустрічних позовних вимог. Так само, всупереч твердженню позивача у його відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 , усі докази, подані відповідачкою суду разом із її зустрічною позовною заявою, є допустимими (в розумінні ст. 78 ЦПК України), оскільки жодного з них не одержано нею з порушенням порядку, встановленого законом, і обставини справи, які підтверджуються усіма цими доказами, можуть ними підтверджуватися за законом. Питання ж про достатність доказів, поданих відповідачкою суду на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої зустрічні позовні вимоги, має вирішуватися не позивачем, а судом - відповідно до його внутрішнього переконання (що передбачено ч. 2 ст. 80 ЦПК України), при цьому суд має врахувати не лише ті письмові докази, що їх дотепер подано суду сторонами у справі разом з їх заявами по суті справи, але й ті письмові докази, які ще буде подано суду сторонами у справі у майбутньому (звісно, у разі приєднання судом цих доказів до матеріалів справи), а також показання сторін та інших осіб, допитаних як свідків.
У заперечені на відповідь на відзив за зустрічним позовом позивач ОСОБА_1 просить у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити повністю, стягнути з ОСОБА_3 на його користь судові витрат за надання йому професійної правничої допомоги адвоката в сумі 15 000 гривень. В обгрунтування зазначає, що на час реєстрації за місцем проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 діяв Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затверджений наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077, зі змінами у відповідній редакції. Згідно з Порядком для реєстрації місця проживання відповідачка, з-поміж інших документів, повинна була надати органу реєстрації право на проживання в житлі або згоду власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання. Правовстановлюючий документ на земельну ділянку не є таким документом, що підтверджує право на проживання у житлі, а відтак сам факт наявності в особи права власності на земельну ділянку не є підставою для реєстрації за місцем проживання за адресою знаходження цієї земельної ділянки, як безпідставно вважає відповідачка. Тож підставою для реєстрації відповідачки 25.04.2014 року за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , стало фактичне їхнє вселення усією сім`єю в новозбудований будинок. Крім того, подаючи до суду копії медичних документів про отримання відповідачкою певних травм у певний період, як то «струс мозку», чи будь-яких інших, ОСОБА_3 та її представник не надають суду жодних доказів його причетності до нанесення відповідачці таких ушкоджень. Крім того, згідно з твердженнями відповідачки - «захворювання» її на струс головного мозку, що спричиняється виключно певними тілесними ушкодженнями», не завжди можуть бути отримані внаслідок активних дій певних осіб. Зрештою, відповідачка у березі 2017 року отримала струс мозку внаслідок невдалого падіння з власної необережності, проте вперто намагається у цьому звинуватити його. У спростування позиції відповідачки про те, що він не надає дітям жодного утримання з 01 квітня 2019 року. то ним було подано рішення Камінь-Каширського районного суду від 28 листопада 2022 року у справі № 157/1006/22, згідно з яким суд, зокрема, ухвалив стягувати з нього на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дочок ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), починаючи з 22 серпня 2022року та до досягнення дитиною повноліття. Поряд з тим, його позиція в цій частині підтверджується фотокопіями світлин, де зображені вони з дітьми на тлі будинку та буде підтверджена під час допиту свідків у даній справі. Між тим, позиція ОСОБА_3 з приводу вказаних нею обставин про нібито ненадання ним дітям жодного утримання з 01 квітня 2019 року ґрунтується виключно на її припущеннях, оскільки у цій справі відсутні будь- які докази на підтвердження цього. Що стосується доказів відповідачки, якими вона обґрунтовує наявність у неї достатності доходів на придбання спірного майна, то ці докази не подані відповідачкою одночасно з відзивом на позовну заяву, та, крім того, сама ж ОСОБА_3 не впевнена, що ці докази можуть підтвердити її, так звані «заробітки у Польщі», адже, вказуючи про це, вона висловлюється не ствердно - «про отримання доходу свідчать», а припускає, що «про отримання доходу «можуть свідчити». Між тим, договір № 19538910704 на вклад «МІЙ ДЕПОЗИТ» підтверджує лише ті обставини, що він був укладений безпосередньо відповідачкою та на депозитний рахунок були покладені їхні спільні кошти подружжя, тож розпоряджалися в подальшому вони цими коштами також спільно та за спільною згодою. У той же час, з паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідачки вбачається, що вона у кінці січня, у лютому 2019 року та в кінці квітня 2019 року на кілька днів виїжджала за кордон. З-поміж іншого, доказів того, якою була мета її поїздки за кордон та де саме вона працювала і чи працювала вона взагалі, відповідачка суду не надала. Та й тривалість перебування її у цей час за кордоном не дає жодних підстав для висновку, що вона у цей час працювала у Республіці Польща. А відтак, жодних доказів заробітку за кордоном у період з 01.04.2019 року у відповідачки немає, а сам факт перетину нею кордону України не доводить обставин справи, на які вона посилаєтьсяи у своєму зустрічному позові та в інших заявах по суті справи. З приводу вказаної, так званої «розписки», то вони купували з відповідачкою комплектуючі на електричний підігрів підлоги в Республіці Польща у 2019 році (точної дати не пригадую) з метою встановлення цього «підігріву» у їхній спальній кімнаті в будинку по АДРЕСА_1 . Натомість, з часом вони передумали встановлювати таке обладнання, оскільки його експлуатація призводить до надмірного споживання електроенергії. А вже після того, як у січні 2021 року відповідачка зібрала його особисті речі, виставила їх на двір та не впускала його до їхнього спільного будинку АДРЕСА_1 і він був змушений переїхати проживати в будинок своїх батьків, то захотів забрати з будинку по АДРЕСА_1 вищевказані комплектуючі для підігріву підлоги та використати їх для власних потреб, однак відповідачка чинила йому перешкоди у цьому, тож тільки після написання такого зобов`язання, вона погодилась віддати йому це обладнання. Отже, з доказів, які надала до позову ОСОБА_3 вбачається, що вони не стосуються безпосередньо предмету та підстав, заявлених нею зустрічних позовних вимог, які у свою чергу є безпідставними та до задоволення не підлягають.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_23 позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, запереченнях на відзив відповідачки на позовну заяву, а зустрічні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзиві на зустрічну позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, і просили позов ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, і стягнути з відповідачки понесені позивачем судові витрати.
Відповідачка ОСОБА_16 ( ОСОБА_9 ) та її представник ОСОБА_24 позовні вимоги визнали частково, а саме, не заперечили визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «ЗАЗ», який залишити у власності позивача, стягнувши на користь відповідачки компенсацію вартості 3/4 частки цього автомобіля, відійшовши від рівності часток у зв`язку з ухиленням ОСОБА_1 від утримання дітей, а саме 17 550 грн, а у решті позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_16 з наведених у ньому підстав та відповіді на відзив. 
Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що первісний та зустрічний позови належить задовольнити частково, зважаючи на таке.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, ст. 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц (провадження № 14-108звц21), від 14 лютого 2023 року у справі № 759/864/20 (провадження № 61-10998св21).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що з 11 листопада 2007 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 05 березня 2021 року, розірвано.
Від шлюбу у сторін є двоє дітей: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_11 відповідачка 17 вересня 2021 року вдруге зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , після чого змінила прізвище на ОСОБА_9 .
Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_12 відповідачка ОСОБА_3 08 квітня 2026 року змінила прізвище на ОСОБА_18 .
За час шлюбу сторонами було набуто у власність житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Право власності на цей будинок , відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 290141138 від 14.12.2021, зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_19 ( АДРЕСА_4 ) 10.12.2021 на підставі Витягу з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ серії та номер ВЛ101210912987, технічного паспорта, серії та номер Т101: НОМЕР_13 , виданий 23.08.2021.
Однак, сам факт державної реєстрації зазначеного житлового будинку на одного з подружжя не свідчить, що він належить лише цій особі. Вирішальним є не формальний запис у реєстрі, а реальні обставини набуття майна. 
Сама по собі реєстрація майна, набутого під час шлюбу, на одного з подружжя, не змінює його статусу спільної сумісної власності. Це означає, що таке майно належить обом із подружжя, незалежного від того, на кого з них зареєстровано право власності.
Зазначена правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.10.2025 у справі № 199/8806/23 та від 23.07.2025 № 456/3974/22.
З пояснень у судовому засіданні свідка ОСОБА_20 вбачається, що позивача ОСОБА_1 він знає з 2008 року, познайомився з ним у липні-серпні 2008 року на земельній ділянці, також знає відповідачку ОСОБА_3 з 2008 року, яка проживає з ним по сусідству. Сторони на теперішній час разом не проживають. Його земельна ділянка знаходиться навпроти земельної ділянки, де розташований будинок, в якому остання проживає. Він бачив на цьому будинку номер 23. Його ж земельна ділянка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Коли саме вселилося подружжя у будинок по АДРЕСА_1 він точно не знає, однак позивач ОСОБА_1 вселився раніше за нього, тому що раніше побудував будинок, а він (свідок) у свій будинок вселився у 2014 році. На момент його (свідка) вселення у свій будинок, будинок позивача ОСОБА_1 вже був збудований та у ньому проживали. Кожен з них фундамент свого будинку закладали майже одночасно, можливо у півроку різниці, тому час від часу бачилися, але позивач ОСОБА_1 будівництво закінчив раніше. Свої будинки вони побудували у період 2009-2010 роки. Він був у будинку ОСОБА_1 , бачив у будинку три житлові кімнати, ванну, кухню. На будівництві будинку у ОСОБА_1 він бачив лише останнього та бригаду будівельників, а щоб на будівництві працювала відповідачка він не бачив. Станом на 2021 рік паркану за адресою: АДРЕСА_1 ще не було, як це має місце вже на цей час. Однак паркан робив сам позивач, останній особисто укладав цеглу і заливав стовпчики бетоном для облаштування паркану. З 2021 року між стовпчиками вже встановлювали бляху, її чіпляли невідомі йому люди. Також біля будинку він бачив будівництво гаража, але не пам`ятає в якому році це мало місце. За чиї саме гроші були збудовані будинок, гараж та паркан він не знає. Будинок позивача збудований з блоків ракушняка, облицювання – силікатна цегла. Дах будинку з металопрофілю зеленого кольору.
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що він з 2007 року працює з позивачем ОСОБА_1 , у 2014, можливо у 2018 році був у підпорядкуванні останнього. На той час, як він (свідок) влаштувався працювати, то сторони по справі не зустрічалися, а потім одружилися, це було чи у 2007 чи у 2008 році, він був на їхньому весіллі. У якому саме році сторони набули у власність земельну ділянку він не знає, однак допомагав їм будувати житловий будинок, а саме класти блоки, підносити їх, замішувати цемент, а також штукатурити стіни, це мало місце приблизно у період 2008-2010 роки. На цьому будівництві знаходився ОСОБА_1 та ще інші люди, тобто працівники, які теж виконували будівельні роботи. Стіни будинку зводилися з блоків ракушняка, силікатних блоків, білої цегли. Через півроку після цих подій він також допомагав розвантажувати лісодеревину для покрівлі, допомагав закидати балки на покрівлю, також він виконував штукатурні роботи. Він допомагав ОСОБА_1 безкоштовно як його співробітник, адже ОСОБА_1 йому також допомагав у будівництві. Хто здійснював оплату будівництва він не знає, як і те, на кого саме оформлені документи на житловий будинок. Під час того, як він допомагав ОСОБА_1 у будівництві будинку, також бачив, що навпроти теж інша особа здійснювала будівництво будинку, на той час на тому будівництві, що навпроти, був лише, на скільки він пам`ятає, залитий фундамент. Він допомагав ОСОБА_1 лише будувати той будинок, про який розповідає, адреси розташування цього будинку не знає, та про інші якісь будинки ОСОБА_1 йому не відомо. Він потім приїжджав до ОСОБА_1 саме у той будинок, який допомагав останньому будувати, та бачив у цьому ж будинку відповідачку ОСОБА_3 .
З пояснень у судовому засіданні свідка ОСОБА_14 вбачається, що він працює у тій же установі, що й позивач ОСОБА_1 , влаштувався на роботу у 2009 році. Бачив, як відповідачка привозила ОСОБА_1 на роботу. Він допомагав сторонам будувати гараж біля будинку, у якому саме році це було не пам`ятає, можливо у 2012 році. На тій земельній ділянці, де він допомагав будувати гараж, був розташований житловий будинок. Гараж будували з блоків, фундамент, як він прийшов, вже був під гараж. Протягом дня вони не встигли виконати всі роботи, оскільки не вистачило блоків, тому також ще на наступний день будівництво було продовжено, а вже після обіду він разом з позивачем та відповідачкою обідали у кухні у будинку, який був обкладений білою цеглою. Гараж допомагав також будувати ОСОБА_25 . Він (свідок) безоплатно допомагав позивачу будувати гараж, оскільки на роботі у них є така домовленість, що один одному треба допомагати, та оскільки він працює одну добу, а три доби вихідний, то у вільний час і допомагав позивачу. На той час у зазначеному житловому будинку, що знаходився поруч з гаражем, світло було. Навпроти через дорогу також був розташований будинок, що побудований з блоків.
Свідок ОСОБА_26 у судовому засіданні пояснив, що є приватним підприємцем, позивача ОСОБА_1 знає більше 15 років, а відповідачку знає з того часу, як вона разом з ОСОБА_1 замовляли у нього покрівельні матеріали та матеріали на паркан. Приблизно у 2013 році позивач замовив у нього матеріали на покрівлю, а саме металопрофіль зеленого кольору, а пізніше, орієнтовно у 2016-2017, а може й ще пізніше, сторони придбали у нього матеріали на паркан, та під час цієї купівлі саме відповідачка вибрала чорний колір матеріалів для паркану, що йому запам`яталося дуже добре.
З пояснень у судовому засіданні свідка ОСОБА_27 вбачається, що як працівник поліції він разом з колегою заступив на чергування, близько 22 год 01 березня 2021 року прийшло повідомлення на лінію «102», адреса для прибуття була зазначена: АДРЕСА_1 , та їдучи на виклик їх біля магазину зустрів ОСОБА_1 , який виїхав їм назустріч, він провіз їх на адресу виклику та повідомив, що дружина не впускає його у будинок, який вони побудували. Спілкування з дружиною здійснював лейтенант поліції ОСОБА_28 , однак через вікно, бо вона не відкривала двері будинку. Дружина пояснювала, що вона будувала будинок, що ОСОБА_29 не має права знаходитися в будинку. Будинок був білого кольору, повністю побудований, з вікнами, з дверима. У подальшому приїхав другий наряд поліції і в ході з`ясування обставин події ОСОБА_1 , після того як дружина відчинила двері, забрав свої речі з будинку та пішов з місця події.
З висновку комплексної будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи від 30.10.2024 № КСЕ-19/103-23/6840 вбачається, що будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 , у процесі будівництва житлового будинку виконувалися у період до 2013 року. З цього ж висновку вбачається, що за результатами огляду експерт встановив, що житловий будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок одноповерховий з мансардним поверхом. Зовнішні стіни будинку обкладені білою цеглою, покриття виконане з металопрофілю. У приміщеннях першого поверху виконано внутрішнє оздоблення приміщень. На мансардному поверсі виконано внутрішнє утеплення приміщення та покриття плівкою. 
Для проведення зазначеної експертизи були надані експерту Технічні умови № 105 приєднання до електричних мереж електроустановок житлового будинку від 14.05.2010 та робочий проект газифікації АДРЕСА_1 та виконавча технічна документація підземного (надземного) газопроводу, газового вводу, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_30 з додатками, видані ПАТ «Волиньгаз», що їх надав позивач суду у копіях, посилаючись на відсутність оригіналів.
Однак у суду відсутні підстави ставити під сумнів зазначені копії документів, адже у своєму висновку експерт зазначив, що виконання робіт з електропостачання та виконання газифікації також підтверджується візуальним оглядом житлового будинку, проведеним 06.10.2023.
Як вбачається із висновку експерта, виходячи з виконання робіт з приєднання до електричних мереж спірного житлового будинку, що здійснювалося на підставі договору № 105 від 14.05.2010 та підтверджується актом б/н приймання виконаних робіт за травень 2010 року на суму 222 грн, підписаним 12.05.2010 та актом № 105 прийомки виконаних робіт за травень 2010 року, та виконання яких підтверджується візуальним оглядом, проведеним 06.10.2023, можна стверджувати, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був збудований до 14.05.2010. Крім того, також можна стверджувати, що станом і на 2013 рік спірний будинок уже було збудовано, виходячи з плану вводу, плану траси вводу с/г та демонстраційного плану робочого проекту газифікації вул. В`ячеслава Чорновола в м. Камені-Каширському, розробленого ПАТ «ВОЛИНЬГАЗ» у 2013 році, а також виконання газифікації, яке підтверджується проведеним 06.10.2023 візуальним оглядом.
Експерт Юзепчук П.Ю. у судовому засіданні наданий ним висновок експертизи підтримав повністю і пояснив, що зазначаючи у дослідницькій частині висновку про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був збудований до 14.05.201, він виходив з виконання робіт по електрифікації, а зазначаючи те, що станом і на 2013 рік спірний будинок уже було збудовано, він виходив із виконання газифікації будинку, та ці висновки не є суперечливими, тому що і станом до 14.05.2010 будинок був збудований, і станом на 2013 рік також будинок був збудований, та у резолютивній частині висновку він чітко зазначив, що будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 , у процесі будівництва житлового будинку виконувалися у період до 2013 року.
Зазначений висновок експерта узгоджується також з показаннями вищезазначених свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , які суду пояснили, що допомагали позивачу будувати будинок у період 2008-2010 роки, а також з показаннями свідка ОСОБА_14 , який пояснив суду, що допомагав будувати позивачеві гараж у 2012 році і на той час будинок останнього вже був побудований.
Твердження позивачки про те, що спірний будинок нею збудовано особисто з 31 травня 2021 року по 26 серпня 2021 року спростовуються показаннями свідка ОСОБА_27 , який суду пояснив, що 01 березня 2021 року прибув з колегою на виклик на лінію 102 за адресою: АДРЕСА_1 , де побачив за цією адресою житловий будинок білого кольору, повністю побудований, з вікнами, з дверима, також у стороні була розташована котельня, і в ході з`ясування обставин події, було встановлено, що жінка ОСОБА_1 , який викликав поліцію, не впускає його у цей будинок.
З пояснень допитаного в якості свідка позивача ОСОБА_1 вбачається, що у 2007 році він одружився з відповідачкою, а у 2008 році (саме у цей рік у них народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 старша дочка) вони розпочали будівництво будинку по АДРЕСА_1 , адже рішенням міської ради йому була надана земельна ділянка, відведена під будівництво житлового будинку і господарських будівель. З 2008 по 2010 рік будинок був збудований від фундаментних робіт до покрівлі, і до несучих конструкцій, стіни були збудовані. У 2010 році він замовив Технічні умови щодо електрифікації житлового будинку. Місцева служба «Волиньобленерго», на той час воно називалося по іншому, надала йому на підставі технічних умов дозвіл та було проведено монтаж електроопори, підключення електромережі до будинку. У 2011 році у них з відповідачкою народилася друга дочка ОСОБА_6 і у цьому ж році, а саме у жовтні вони почали проживати у новозбудованому будинку, хоча й в цілому будинок ще був недобудований. У 2013 році у ПАТ «Волиньгаз» ним було замовлено робочий проект щодо монтажу і відведення газопроводу вводу до житлового будинку, на той час газовий проект розробляв спеціаліст ОСОБА_31 , який на цей час вже не працює. На той час два виготовлених робочих проекти видавалися на руки, архівів як таких не було, ці проекти були у володінні його сім`ї, однак наразі оригіналів він немає, адже відповідачка вигнала його з будинку. У 2014 році він розпочав облаштування земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, а саме зведення паркану та будівництво гаража. У 2020 чи 2021 році відповідачка попросила подарувати їй земельну ділянку, на якій розташований будинок, і він це зробив свідомо, після цього вона подала позов про розірвання шлюбу. Зрозумівши ці обставини, він звернувся до суду про скасування договору дарування земельної ділянки, проте рішенням суду, яке апеляційним судом залишено без змін, у задоволені його позову відмовлено. Тобто все придбане ними з відповідачкою нерухоме майно залишилося оформленим на останню. Після розірвання шлюбу відповідачка вигнала його із спірного будинку і він змушений був піти проживати до своїх батьків, де й проживає по цей час. Відповідачка зареєструвала шлюб з іншим чоловіком ОСОБА_9 , а тому він звернувся у суд з позовом про поділ майна. За період його (позивача) шлюбу з відповідачкою вони набули у спільну сумісну власність, крім нерухомого майна, тобто житлового будинку і двох земельних ділянок, також автомобілі марки «ЗАЗ» і марки ««Volkswagen Golf», їх вони придбали у період з 2018-2019, але точно до 2020 року. Земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка розташована поруч з тією, на якій вони з відповідачкою побудували будинок, вони придбали у 2019 році у ОСОБА_32 , яка живе у м. Ковелі, за спільні кошти, адже разом працювали за кордоном, оформлювали земельну ділянку у нотаріуса. Будівництво будинку розпочали самовільно, без документації, спочатку зводили фундамент, у чому їм допомагали його і відповідачки батьки, його колеги по роботі, у яких він просив про допомогу. Після цього були придбані блоки з ракушняка, привезена силікатна біла цегла з м. Миколаїв Львівської області, стіни будували самі з блоків та цегли, наймали людей із с. Осівці, старшим групи робочих був ОСОБА_33 . Лісоматеріали він купував у с. Піщане, а саме балки та крокви для покрівлі, саму ж покрівлю темно зеленого кольору з металопрофілю замовляв у ОСОБА_34 із с. Піцир`я. Пластикові білі вікна він купував у м. Камені-Каширському. Штукатурні роботи у середині будинку проводив власними силами зі своїми колегами по роботі. Електрокабель для облаштування освітлення купували його батьки, встановлював його працівник з місцевого РЕС. Опалення зроблено було з поліпропіленових труб, встановлювали його наймані працівники з м. Каменя-Каширського. Поруч з будинком також обладнана котельня, котел купували з відповідачкою твердопаливний у м. Ковелі. Встановлення плінтусів, поклейку шпалер вони здійснювали разом з відповідачкою власними силами. У будинку є 3 житлові кімнати, кухня, ванна, будинок одноповерховий з мансардою. На момент вселення у будинок з відповідачкою та дітьми у ньому були холодильник, пральна машина, облаштована ванна кімната, на кухні стояв стіл, електроплита, також були ліжка для них та для дітей, тобто можна було повноцінно проживати. На той час як дружина його вигнала зі спірного будинку, то перший поверх був абсолютно придатний для проживання і був зроблений ремонт, на другому поверсі, тобто мансарді, нічого не було зроблено, лише він встиг утеплити, також була огороджена земельна ділянка з трьох сторін, а попереду будинку поставлені лише стовчики, а бляху він не встиг почепити, також був збудований гараж розміром 11х4,5 з відсівблоку, вкритий зеленим металопрофілем.
Показання позивача в якості свідка щодо спільного будівництва спірного будинку, набуття у власність земельних ділянок та двох автомобілів є послідовними, детальними та узгоджуються в цілому з показаннями вищезазначених свідків, висновком комплексної будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи, а також і з іншими наданими позивачем доказами, зокрема, скріншотами супутникових знімків будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зроблених у програмах «Googl Earth» та «Googl Maps» за період 2013-2016, 2019 та 2025 роки, фотосвітлинами із зображенням спірного житлового будинку, витягами з особового рахунку по оплаті послуг по електропостачанню за період з 2011-2018, у яких, поряд з іншим зазначено дату укладення договору на поставку електричної енергії 21.05.2010 за адресою: АДРЕСА_1 , та ці докази у їх сукупності і взаємозв`язку свідчать, що спірне майно було набуто подружжям під час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт набуття у власність житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , за час шлюбу.
Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 
Та обставина, що у договорі дарування земельної ділянки від 28 грудня 2020 року, згідно з яким позивач земельну ділянку, на якій розташовано зазначений житловий будинок, подарував позивачці ще у період шлюбу, зазначено, що на цій земельній ділянці відсутні нерухомі об`єкті, з урахуванням вищезазначених доказів, не спростовує того факту, що цей житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя.
Зазначення у цьому договорі тієї обставини, що земельна ділянка вільна від забудови, саме по собі ще не свідчить, що на такій земельній ділянці не велися будівельні роботи чи на такій земельній ділянці фактично не було нерухомого майна. 
Як вбачається з рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_19 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, на яке представник відповідачки посилається як на доказ відсутності спірного будинку на земельній ділянці на час її дарування, то суд, відмовляючи у позові виходив з тієї обставини, що позивач не надав будівельного паспорта, документів про дозвіл на початок будівельних робіт, завершення будівництва та прийняття житлового будинку в експлуатацію, тобто, що позивач не підтвердив саме документально наявність на вказаній земельній ділянці зареєстрованого та зданого в експлуатацію у встановленому законом порядку житлового будинку.
У той же час, з матеріалів цієї справи та вищезазначених доказів, які не були предметом оцінки суду під час розгляду справи про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, вбачається, що на час укладення договору право власності на новозбудований сторонами будинок ще не було зареєстровано, хоча й такий будинок вже й був збудований, а право власності на нього позивачка зареєструвала лише 10.12.2021, тобто після укладення договору дарування земельної ділянки.
Письмова заява позивача від 19.08.2020 на ім`я Камінь-Каширського міського голови, у якій він просить видати довідку про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 вільна від забудови та довідка за підписом міського голови від 26.08.2020 № 416/2.2-3 з огляду на вищезазначені докази щодо періоду будівництва спірного будинку не свідчать про належність цього житлового будинку на праві особистої приватної власності відповідачці.
Суд також встановив, що за час шлюбу сторони набули у власність автомобіль марки «ЗАЗ» моделі «11022», 1992 року випуску, право власності на який зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 та цей транспортний засіб є їх спільним сумісним майном, про що зазначив у позовній заяві позивач і цей факт визнала відповідачка.
Сторони у судовому засіданні також погодилися з вартістю цього транспортного засобу у сумі 23 400 гривень, та відповідачка не заперечила виділити його у власність позивача з визначенням відповідної компенсації.
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_16 у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля марки «ЗАЗ» належить задовольнити.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, довідка № 311129471 від 29.09.2022 вбачається, що за відповідачкою ОСОБА_8 зареєстровано право власності на підставі договору купівлі-продажу № 837, виданого 10.06.2019, на земельну ділянку кадастровий номер 0721410100:01:001:0919, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Зазначена земельна ділянка, право власності на яку хоча й зареєстровано за відповідачкою, набута у період зареєстрованого шлюбу, а тому суд дійшов висновку, що вона є спільною сумісною власністю подружжя.
Як вбачається з п. 7 копії договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки від 10 червня 2019 року, покупець, тобто ОСОБА_19 ствердила, що дана земельна ділянка набувається у спільну сумісну власність, про що подана відповідна заява, зміст якої доведений до відома продавця ОСОБА_15 . 
Набуття зазначеної земельної ділянки у спільну сумісну власність у судовому засіданні підтвердив допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 , який пояснив і те, що ця земельна ділянка була придбана ним з відповідачкою за їхні спільні кошти. 
З матеріалів справи вбачається і те, що під час зареєстрованого шлюбу був придбаний автомобіль марки «Volkswagen Golf» VIN - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, який відповідно до повідомлення начальника ТСЦ МВС № 0743 від 07.09.2022 № 31/3/3-17, 04.02.2022, тобто після розірвання шлюбу, відповідачка ОСОБА_19 перереєструвала на ОСОБА_12 згідно з договором купівлі-продажу, укладеним у СГ (ТЗОВ «М.В.Л, ГРУП») № 6726/22/066284 від 03.02.2022.
У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. 
Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 (провадження № 61-18866 св 21) при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно є особистою приватною власністю.
Відповідачка, заперечуючи проти позовних вимог у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя зазначеної земельної ділянки та автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2008 року випуску, посилається на те, що рішеннями суду про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів встановлено факт її окремо проживання з позивачем з квітня 2019 року, тобто і на час придбання цього майна.
Однак, відповідачкою не доведено належними та достатніми доказами, що вищезазначені земельна ділянка та автомобіль, які придбані на час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, куплені саме за її особисті кошти.
Сама по собі наявність у відповідачки доходів, коштів на депозитному рахунку, на що вона посилається як на доказ належності їй цього майна на праві особистої приватної власності, за відсутності інших належних та достатніх доказів щодо обставин придбання вищезазначеного спірного майна, щодо набуття його саме за її особисті кошти, не спростовує презумпції права спільної сумісної власності подружжя, яка поширюється і на майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
У постанові Верховного Суду у складі ОП КЦС у справі 127/7029/15-ц зазначається, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим– неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
Згідно з висновком експерта № 2293 за результатами експертного автотоварзнавчого дослідження від 21 вересня 2022 року середньостатистична вартість колісного транспортного засобу, а саме автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2008 року випуску, тим палива – дизель, тип кузова – універсал, об`єм двигуна 1896 куб.см станом на 21.09.2022 складає 346 153 грн 60 коп.
У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 545/2396/20 (провадження № 61-4894св22), зазначається, що визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, місцевий суд правильно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Таким чином, у період зареєстровано шлюбу сторонами було набуто у спільну сумісну власність житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим це майно належить визнати спільним сумісним майном подружжя та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку за кожним, і на 1/2 частку вказаної земельної ділянки за кожним.
Крім того, у період зареєстровано шлюбу сторонами було набуто у спільну сумісну власність два автомобілі, а тому враховуючи, що автомобіль марки «ЗАЗ» відповідачка не заперечує залишити у власності позивача, а автомобіль марки «Volkswagen Golf», відчужений відповідачкою після розірвання шлюбу без згоди позивача та не в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку, що належить виділити у власність позивача автомобіль марки «ЗАЗ 11022», р.н. НОМЕР_2 , та стягнути на користь останнього з відповідачки грошову компенсацію замість 1/2 частки позивача у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Volkswagen Golf» у розмірі 161 376 грн 80 коп. 
Щодо незгоди відповідачки з визначеною вартістю автомобіля, який нею був відчужений без згоди позивача, то вона не надала доказів іншої дійсної вартості такого автомобіля, ніж та, що зазначена у наданому позивачем висновку експерта № 2293, та клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи не заявляла.
Суд також не вбачає підстав для відступу від рівності часток при визначені частки відповідачки у спільному майні, а саме автомобілі марки «ЗАЗ», про що вона просила, оскільки нею не доведені передбачені ст. 70 СК України обставини, що мають істотне значення, зокрема, факту ухилення позивача від участі в утриманні дітей, наявності заборгованості по аліментах.
Рішення суду про стягнення аліментів як таке ще не свідчить про те, що позивач ухилявся чи ухиляється від утримання дітей і не може бути достатньою підставою для відступу від рівності часток у майні. 
У постанові Великої Палати ВС від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс2) зазначається: «Крім того, суд першої інстанції задовольнив вимогу про припинення права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, а апеляційний суд у задоволенні цієї вимоги відмовив. Оскільки річ є неподільною, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Унаслідок виділення останнього у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Тому апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні цієї вимоги, хоч і з інших мотивів».
З врахуванням наведеного, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача та відповідачки припинити право спільної сумісної власності як такої, що є неефективним способом захисту.
Щодо зустрічних вимог ОСОБА_16 про встановлення факту окремо проживання подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_18 ( ОСОБА_9 , ОСОБА_8 ) у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у період з 01 квітня 2019 року до дня розівання їх шлюбу 05 березня 2021 року та визнання майна особистою приватною власністю подружжя, то вони, з огляду на вищезазначені та досліджені судом докази, які суд вважає належними, достатніми та допустимими, і встановлені судом обставини щодо набуття спірного майна, є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Не підтверджені достатніми та належними доказами твердження представника відповідачки про будівництво спірного житлового будинку відповідачкою після розірвання шлюбу.
Інші доводи відповідачки та її представника не ґрунтуються на матеріалах справи і спростовуються вищезазначеними доказами, які є належними, достатніми та допустимими, і у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя і безпідставність зустрічних вимог у частині встановлення факту окремо проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних та визнання майна особистою приватною власністю подружжя, а також вимог щодо відступу від рівності часток при визначені частки відповідачки у спільному майні.
Керуючись ст. ст. 10-13, 76 - 83, 89, 90, 95, 263 - 265, 352, 354 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, визнання майна особистою приватною власністю подружжя, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна задовольнити частково.
Визнати спільним сумісним майном подружжя: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер: 0721410100:01:001:0919, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль марки «Volkswagen Golf», VIN - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, автомобіль марки «ЗАЗ 11022», р.н. НОМЕР_2 , 1992 р.в., VIN НОМЕР_3 .
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним, та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: 0721410100:01:001:0919, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним.
Виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки «ЗАЗ 11022», р. н. НОМЕР_2 , 1992 р.в., VIN - НОМЕР_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці у вартості транспортних засобів у розмірі 161 376 (сто шістдесят одна тисяча триста сімдесята шість) гривень 80 копійок.
У решті позову ОСОБА_1 відмовити.
У решті зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за вебадресою сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет: https://km.vl.court.gov.ua/sud0304/gromadyanam/csz/. 

Головуючий: 	  	О.В. Антонюк