П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 липня 2026 року м. Київ
Справа № 761/18947/24
Провадження №22-ц/824/4175/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 01 липня 2026 року
Повний текст постанови складено 02 липня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

сторони: позивач ОСОБА_1 
відповідачі Приватний виконавець виконавчого округу міста 
Києва Татарченко Владислав Геннадійович, 
Державне підприємство «Сетам»
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану адвокатом Мишастим Андрієм Олександровичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року, ухваленого у складі судді Волошина В.О.,-
В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Татарченка В.Г., Державного підприємства «Сетам», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просив суд:
- визнати недійсним правочин з продажу майна ОСОБА_1 - автомобіля, марки «Renault», модель «Megane», рік випуску: 2010; номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , на аукціоні «Сетам», що відбувся 20 травня 2024р., номер лоту НОМЕР_3 ;
- стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 20000,0 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір.
Позов мотивовано тим, що йому на праві приватної власності належав вищезазначений автомобіль. В межах виконавчого провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 760/7897/22 виданого 24 квітня 2024р. Солом`янським районним судом м. Києва було здійснено 20 травня 2024р. електронний аукціон (торги), на яких було продано належний позивачу автомобіль.
На думку позивача зазначений правочин з продажу його автомобіля є недійсним, у зв`язку з тим, що на час проведення торгів рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024р. по цивільній справі № 760/7897/22, не набрало законної сили, оскільки було оскаржено позивачем в судовому порядку, про що було відомо приватному виконавцю - відповідачу 1, у якого в провадженні перебувало виконавче провадження № НОМЕР_4, однак в порушення положень ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець не зупинив виконавче провадження.
Крім того, позивач вважає, що приватний виконавець (відповідач 1) повністю проігнорував порядок звернення стягнення на майно боржника, не здійснював заходи щодо пошуку іншого майна боржника, внаслідок чого його майно було продано, всупереч положень ст. ст. 48, 57 Закону України «Про виконавче провадження», а також за заниженою вартістю, чим було завдано значної шкоди позивачу, як власнику майна (автомобіля), при цьому відповідач 1 навіть не намагався узгодити вартість продажу автомобіля позивача.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання.
22 січня 2025 року на адресу суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову, в якій сторона позивача просила суд:
- визнати недійсним правочин з продажу майна ОСОБА_1 - автомобіля, марки «Renault», модель «Megane», рік випуску: 2010; номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , на аукціоні «СЕТАМ», що відбувся 20 травня 2024р., номер лоту НОМЕР_3 (далі по тексту - вимога № 1);
- стягнути з відповідача 1 на користь позивача 159063,0 грн. отримані від продажу автомобіля, марки «Renault», модель «Megane», рік випуску: 2010; номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , на аукціоні «СЕТАМ», що відбувся 20 травня 2024р., номер лоту НОМЕР_3 (далі по тексту - вимога № 2);
- стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 20000,0 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір (далі по тексту - вимога № 3).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Татарченка В.Г., ДП «Сетам», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним правочину з продажу арештованого майна на аукціоні; стягнення грошових коштів залишено без задоволення.
Залишаючи позов без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що на час відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 та на час проведення електронних торгів приватний виконавець діяв на підставі чинного виконавчого документа, який містив відомості про набрання рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року законної сили 02 квітня 2024 року.
Суд першої інстанції встановив, що апеляційне провадження у справі № 760/7897/22 було відкрито Київським апеляційним судом лише ухвалою від 03 червня 2024 року, тобто вже після проведення електронного аукціону 20 травня 2024 року та після складання 28 травня 2024 року акта про проведення електронного аукціону.
Також суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів істотних порушень порядку реалізації арештованого майна, які могли б вплинути на результати електронних торгів, не спростував звіт суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Енфілд Консалт» про ринкову вартість автомобіля у розмірі 159 063,00 грн, не оскаржив цей звіт у встановленому законом порядку та не довів порушення його прав саме внаслідок дій відповідачів під час проведення електронного аукціону.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Мишастий А.О. подав апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
Вказує, що приватний виконавець 26 квітня 2024 року відкрив виконавче провадження № НОМЕР_4 і в той самий день, не перевіривши належним чином наявність у боржника коштів на рахунках, не встановивши відсутність іншого майна, фактично розпочав процедуру звернення стягнення на автомобіль. 
Крім того, посилається на те, що приватний виконавець порушив вимоги частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки повинен був у першу чергу звернути стягнення на кошти боржника, а лише у разі їх відсутності або недостатності на інше майно. Скаржник вказує, що інформація про відкриті рахунки боржника була отримана приватним виконавцем уже після призначення аукціону з продажу автомобіля, що, на думку апелянта, підтверджує порушення порядку звернення стягнення. 
Крім того, апелянт посилається на порушення статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», а саме визначення вартості арештованого майна повинно здійснюватися за взаємною згодою сторін виконавчого провадження, а у разі недосягнення згоди у визначеному законом порядку із дотриманням строків та процедури, враховуючі вікладене, приватний виконавець не надав боржнику можливості узгодити вартість автомобіля, не повідомив його належним чином про необхідність погодження вартості, не дотримався десятиденного строку та передчасно залучив суб`єкта оціночної діяльності.
Стверджує, що суд першої інстанції не врахував порушення порядку реалізації арештованого майна ДП «Сетам», оскільки передача майна на реалізацію відбулася без дотримання попередньої процедури визначення вартості майна.
18 лютого 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 адвоката Євдотьєва А.О. в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення без змін.
23 лютого 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Татарченка В.Г. адвоката Іщенка Д.Ю. в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення без змін.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Мишастий А.О. підтримав доводи апеляційної скарги.
Представник ПВ виконавчого округу м.Києва Татарченка В.Г. авдокат Пікалов В.С., представник ОСОБА_2 адвокат Євдотьєв А.О. проти доводів апеляційної скарги заперечували.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024р. по цивільній справі № 760/7897/22, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 138516,14 грн., в тому числі: з 85708,80 грн. - тіла позики; 52807,34 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань; 1379,40 грн. судового збору сплаченого за подання позовної заяви; 4000,0 грн. судових витрат на правничу допомогу. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
24 квітня 2024р. Солом`янським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 760/7897/22, на примусове виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024р. по цивільній справі № 760/7897/22. Зазначений виконавчий лист, в силу положень п. 6) ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» містить відомості про дату набрання рішенням законної сили - 02 квітня 2024р.
26 квітня 2024р. постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Татарченка В.Г. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачем 1, в межах примусового виконання виконавчого листа було виявлено, що станом на 26 квітня 2024р. загальна сума залишків на рахунках боржника ОСОБА_1 становить 209,8 грн. та 0,63 дол. США.
26 квітня 2024р. стягувачем ОСОБА_2 було подано приватному виконавцю заяву про призначення суб`єкта оціночної діяльності для проведення оцінки виявленого майна боржника - автомобіля марки «Renault», модель «Megane», рік випуску: 2010; номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , та зазначено, що сторони не дійшли згоди щодо вартості цього майна. Зазначене майно боржника було оцінено шляхом залучення суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Енфілд Консалт».
Згідно Звіту про незалежну оцінку вартості колісного транспортного засобу - автомобіля марки «Renault», модель «Megane», рік випуску: 2010; номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 від 26 квітня 2024р. ринкова вартість об`єкта оцінки без ПДВ становить 159063,0 грн. Відповідний Звіт був надісланий приватним виконавцем боржнику 29 квітня2024р., що не оспорювалося стороною позивача.
28 травня 2024р. приватним виконавцем (відповідачем 1) було складено Акт про проведення електронного аукціону (торгів) у виконавчому провадженні № НОМЕР_4, відповідно до якого торги відбулися 20 травня 2024р. та переможцем торгів було визначено - третю особу 2.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 червня 2024р. по цивільній справі № 760/7897/22, поновлено представнику відповідача ОСОБА_1 адвокату Мишастому А.О. строк на апеляційне оскарження рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024р.; відкрито апеляційне провадження в цивільній справі за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мишастого А.О. на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024р., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 червня 2024р. по цивільній справі № 760/7897/22 призначено справу до розгляду в приміщенні Київського апеляційного суду на 08 липня 2024р.
Постановою Київського апеляційного суду по цивільній справі № 760/7897/22 від 23 вересня 2024р., рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024р., в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог; рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024р. в частині загального розміру заборгованості за договором позики, і в частині розподілу судових витрат між сторонами змінено, зменшено загальний розмір заборгованості за договором позики № 15/07/19-1 від 15 липня 2019р., який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 138516,14 грн. до 85708,80 грн., судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду з 1379,40 грн. до 852,11 грн., витрат на правничу допомогу з 4000,00 грн. до 2000,0 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги - 1280,36 грн.
19 листопада 2024р. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Татарченком В.Г. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, та зазначено за змістом цієї постанови: «за результатами апеляційного перегляду справи сума стягнення за вказаним рішенням суду становила 88560,91 грн. за виконавчим документом на користь стягувача в межах виконавчого провадження фактично стягнено 132901,68 грн. Отже, з урахуванням зменшення суми стягнення постановою апеляційного суду, борг за виконавчим документом стягнено повністю.».
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024р. по цивільній справі № 7607897/22, заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення у цивільній справі № 760/7897/22, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено. Здійснено поворот виконання рішення суду від 29 лютого 2024р. Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/7897/22.
В порядку повороту виконання рішення суду від 29 лютого 2024р. Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/7897/22, стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 55334,63 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2025р. по цивільній справі № 7607897/22, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення. Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024р. - залишено без змін.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, спрямованих на примусове виконання рішень, що проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами і нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 цього Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною четвертою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування, місцезнаходження, а боржник-фізична особа також про зміну місця роботи.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За змістом статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду, крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню.
Отже, підставою для зупинення виконавчого провадження у розумінні статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» є не сам лише намір сторони оскаржити рішення суду чи подання апеляційної скарги з пропуском строку, а відповідна процесуальна дія суду апеляційної інстанції поновлення строку на апеляційне оскарження або прийняття апеляційної скарги до розгляду.
Як правильно встановив суд першої інстанції, на час відкриття виконавчого провадження 26 квітня 2024 року та на час проведення електронного аукціону 20 травня 2024 року ухвала Київського апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження у справі № 760/7897/22 ще не була постановлена.
Вказану ухвалу постановлено апеляційним судом лише 03 червня 2024 року, тобто після реалізації автомобіля на електронному аукціоні та після складання приватним виконавцем акта про проведення електронного аукціону.
За таких обставин приватний виконавець на момент вчинення оспорюваних виконавчих дій діяв на підставі виконавчого листа, який відповідав вимогам закону та містив відомості про набрання рішенням суду законної сили.
Доводи апеляційної скарги про те, що приватний виконавець мав зупинити виконавче провадження, оскільки рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року було оскаржене позивачем, є необґрунтованими.
Сама по собі подача апеляційної скарги з пропуском строку на апеляційне оскарження до вирішення судом питання про поновлення такого строку не створювала для приватного виконавця обов`язку зупинити виконавче провадження. 
Крім того, приватний виконавець не був учасником цивільної справи № 760/7897/22, не мав процесуального обов`язку самостійно відстежувати рух такої справи, а боржник, на якого частина четверта статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» покладає обов`язок повідомляти виконавця про обставини, що обумовлюють зупинення виконавчих дій, не довів, що до проведення торгів подав приватному виконавцю належні докази існування таких обставин.
Колегія суддів також враховує, що подальше ухвалення 23 вересня 2024 року постанови Київського апеляційного суду у справі № 760/7897/22, якою рішення суду першої інстанції було скасовано лише в частині стягнення пені, не свідчить про незаконність виконавчих дій, вчинених до відкриття апеляційного провадження та на підставі чинного виконавчого документа.
Подальша зміна або часткове скасування судового рішення, на підставі якого було видано виконавчий документ, сама по собі не є автоматичною підставою для визнання недійсними електронних торгів, проведених у межах виконавчого провадження, якщо на час їх проведення виконавець діяв на підставі чинного виконавчого документа, а позивач не довів істотних порушень порядку проведення торгів, які вплинули на їх результат та порушили його права.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення приватним виконавцем порядку звернення стягнення на майно боржника колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Частиною другою статті 48 цього Закону передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається у першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Водночас частина п`ята статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. При цьому звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати у першу чергу, однак черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Із наведених норм убачається, що закон не встановлює обов`язку виконавця очікувати завершення всіх можливих заходів щодо пошуку коштів боржника у випадку, коли наявні у нього кошти очевидно є недостатніми для виконання рішення суду. Навпаки, у такому разі закон прямо передбачає невідкладне звернення стягнення також на інше майно боржника.
Судом першої інстанції встановлено, що станом на 26 квітня 2024 року загальна сума залишків на рахунках боржника становила 209,80 грн та 0,63 долари США, що є очевидно недостатнім для виконання рішення суду про стягнення 138 516,14 грн.
За таких обставин приватний виконавець мав правові підстави для звернення стягнення на належний боржнику автомобіль.
Доводи апеляційної скарги про те, що приватний виконавець спочатку мав отримати всі відповіді від банківських установ, а вже після цього розпочинати звернення стягнення на інше майно, не ґрунтуються на положеннях статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів також враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18 грудня 2025 року у справі № 580/3888/24, відповідно до якого Закон України «Про виконавче провадження» установлює чіткі та стислі строки для прийняття виконавцем постанови про арешт майна (коштів) боржника - під час відкриття виконавчого провадження або не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. За цих умов арешт майна (коштів) боржника є процесуальною дією, що має забезпечувальний характер, і вчиняється виконавцем автоматично, без попередньої перевірки стану виконання рішення боржником у розумінні пункту 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII, оскільки застосування цього заходу безпосередньо пов`язане з настанням визначеного юридичного факту (відкриття виконавчого провадження чи виявлення майна).
Надзвичайно стислі строки, у межах яких слід застосувати вказаний захід примусового виконання рішень, фактично унеможливлює проведення виконавцем перевірки виконання боржником рішень у цей час.
Наведене свідчить, що законодавець не пов`язує прийняття постанови про арешт майна (коштів) з проведенням перевірки виконавцем стану виконання боржником рішення, яке підлягає примусовому виконанню. Отож відсутність такої перевірки сама собою не свідчить про порушення виконавцем принципів неупередженості, ефективності, своєчасності і повноти вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні.
Отже, вчинення приватним виконавцем кількох виконавчих дій протягом одного дня відкриття виконавчого провадження, виявлення майна, накладення арешту, з`ясування питання про недостатність коштів та ініціювання визначення вартості майна саме по собі не свідчить про порушення закону.
Навпаки, такі дії відповідають завданню виконавчого провадження щодо своєчасного, повного та ефективного виконання судового рішення.
Посилання апелянта на те, що приватний виконавець «не мав права в один день» вчиняти декілька виконавчих дій, є лише припущенням сторони та не підтверджене нормами Закону України «Про виконавче провадження».
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення порядку визначення вартості автомобіля колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частин першої-третьої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторін виконавчого провадження.
У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у десятиденний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.
Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських і річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання.
Отже, у випадку оцінки транспортного засобу закон прямо передбачає залучення суб`єкта оціночної діяльності.
У цій справі об`єктом оцінки був автомобіль, тобто транспортний засіб, а тому залучення приватним виконавцем суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Енфілд Консалт» саме по собі відповідало вимогам частини третьої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».
Із матеріалів справи вбачається, що стягувач подала заяву про призначення суб`єкта оціночної діяльності, зазначивши про відсутність згоди сторін щодо вартості майна, разом з тим, позивач не довів, що після отримання звіту про оцінку він подав приватному виконавцю належні заперечення, ініціював рецензування звіту, оскаржив визначену вартість у передбаченому законом порядку або надав альтернативний належний доказ ринкової вартості автомобіля.
Сам по собі довід апелянта про те, що виконавець не погоджував із ним вартість автомобіля, не може бути підставою для визнання торгів недійсними, оскільки позивач не довів, що таке непогодження призвело до визначення неправильної вартості майна, вплинуло на результат електронного аукціону або порушило його права внаслідок продажу автомобіля саме за заниженою ціною.
Крім того, звіт про оцінку був надісланий боржнику 29 квітня 2024 року, а електронні торги відбулися 20 травня 2024 року, тобто позивач мав реальну можливість висловити заперечення щодо оцінки, подати докази іншої вартості майна, ініціювати її перевірку або вжити інших процесуальних дій для захисту своїх прав до моменту реалізації автомобіля. Однак доказів вчинення таких дій матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги про заниження вартості автомобіля також не знайшли свого підтвердження.
Сторона позивача не подала до суду належного і допустимого висновку експерта, звіту іншого суб`єкта оціночної діяльності, рецензії на звіт ТОВ «Енфілд Консалт» або інших доказів, які б свідчили, що ринкова вартість автомобіля на дату оцінки була іншою та що визначена оцінювачем вартість 159 063,00 грн є неправильною.
Посилання на оголошення з вебсайтів продажу автомобілів або на загальні ринкові ціни без урахування технічного стану конкретного транспортного засобу, його комплектації, пробігу, пошкоджень, історії експлуатації та інших індивідуальних характеристик не може спростовувати звіт суб`єкта оціночної діяльності.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивач не довів порушення порядку визначення вартості автомобіля та не довів заниження його вартості.
Щодо доводів апеляційної скарги про недійсність правочину з продажу арештованого майна колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений, придбаний чи набутий продавцем у майбутньому.
За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину, зокрема обов`язок сторін повернути одна одній усе одержане за таким правочином, якщо інші наслідки недійсності правочину не встановлені законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що реалізація арештованого майна на електронних торгах за своєю правовою природою є різновидом договору купівлі-продажу, а тому такий правочин може бути оскаржений у судовому порядку з підстав недодержання вимог, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.
Разом із тим сам по собі факт оскарження електронних торгів або незгода боржника із продажем майна не є підставою для визнання правочину недійсним.
Для визнання електронних торгів недійсними суд повинен встановити не лише факт порушення правил їх проведення, а й те, що такі порушення були істотними, вплинули на результат торгів та порушили права чи законні інтереси особи, яка звернулася до суду.
Такий підхід узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 та від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц.
Отже, у цій справі позивач повинен був довести сукупність таких обставин: наявність конкретного порушення порядку підготовки або проведення електронного аукціону; істотність такого порушення; вплив порушення на результат електронних торгів; порушення його суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу.
Однак таких обставин позивачем не доведено.
Матеріали справи підтверджують, що електронний аукціон відбувся у межах відкритого виконавчого провадження, на підставі чинного виконавчого документа, після визначення вартості майна суб`єктом оціночної діяльності, із складанням відповідного акта про проведення електронного аукціону.
Доказів того, що ДП «Сетам» порушило порядок організації чи проведення електронних торгів, неправильно визначило переможця, не забезпечило доступ учасників до торгів, порушило порядок формування ціни або допустило інші порушення, які вплинули на результат аукціону, матеріали справи не містять.
Апеляційна скарга фактично спрямована не на доведення порушень процедури проведення електронного аукціону як такого, а на оспорення попередніх виконавчих дій приватного виконавця відкриття виконавчого провадження, звернення стягнення на автомобіль, визначення його вартості та передачу майна на реалізацію.
Проте навіть у разі незгоди боржника з окремими виконавчими діями такі дії самі по собі не зумовлюють автоматичної недійсності електронних торгів, оскільки для визнання правочину недійсним необхідно встановити, що відповідні порушення були істотними та вплинули на результат продажу майна, проте таких доказів позивач не надав.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував положення статті 216 ЦК України та безпідставно відмовив у стягненні з приватного виконавця 159 063,00 грн.
Вимога про стягнення з приватного виконавця 159 063,00 грн є похідною від вимоги про визнання недійсним правочину з продажу арештованого майна. Оскільки підстав для визнання такого правочину недійсним судом не встановлено, відсутні й підстави для застосування наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України.
Крім того, правовідносини з реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні мають спеціальний порядок розподілу коштів, отриманих від реалізації майна. Приватний виконавець не є покупцем майна та не набуває спірне майно у власність, а кошти, отримані від реалізації майна, підлягають розподілу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Тому заявлена позивачем вимога про стягнення всієї суми продажу саме з приватного виконавця не ґрунтується на положеннях статті 216 ЦК України та не відповідає правовій природі спірних правовідносин.
Посилання апелянта на положення статті 388 ЦК України та судову практику щодо витребування майна від добросовісного набувача також не спростовують висновків суду першої інстанції.
У цій справі позивач заявив вимоги про визнання недійсним правочину з продажу арештованого майна та стягнення коштів з приватного виконавця, а не вимогу про витребування майна від набувача. При цьому підстави для визнання електронних торгів недійсними судом не встановлені.
Крім того, у справах про реалізацію арештованого майна на електронних торгах вирішальним є питання дотримання встановленого законом порядку реалізації такого майна та наявність істотних порушень, які вплинули на результат торгів і порушили права позивача. Таких порушень у цій справі не доведено.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач фактично ототожнює свою незгоду з примусовим виконанням судового рішення та продажем належного йому майна з недійсністю правочину з продажу такого майна. Однак примусовий характер реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні сам по собі не є підставою для визнання відповідного правочину недійсним.
Завданням виконавчого провадження є забезпечення реального виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Боржник не позбавлений права добровільно виконати рішення, запропонувати майно, на яке слід звернути стягнення у першу чергу, оскаржити конкретні виконавчі дії у встановленому законом порядку, оскаржити оцінку майна або сплатити заборгованість до моменту реалізації майна.
Разом із тим матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 до моменту проведення електронного аукціону добровільно виконав рішення суду, надав приватному виконавцю документи про погашення заборгованості, запропонував інше майно для реалізації, належним чином оскаржив звіт про оцінку автомобіля або повідомив приватного виконавця про наявність обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення виконавчих дій.
Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції встановив усі обставини, які мають значення для правильного вирішення спору: наявність судового рішення та виконавчого листа, дату набрання рішенням законної сили, дату відкриття виконавчого провадження, суму заборгованості, наявність незначного залишку коштів на рахунках боржника, факт оцінки автомобіля суб`єктом оціночної діяльності, дату проведення електронного аукціону, дату відкриття апеляційного провадження у справі № 760/7897/22 та відсутність доказів істотного порушення порядку реалізації майна.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року- без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Мишастим Андрієм Олександровичем - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна