ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2026 р.
м. Київ
Справа № 911/3700/25 

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Василець О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу
у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Медвідь Вікторії Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )
про стягнення коштів,
за участю представників:
Позивача: Еренценова Євгенія Валерійовича, Медвідь Вікторії Володимирівни;
Відповідача: Чистякової Тетяни Олександрівни, Ямкової Тетяни Леонідівни,

ВСТАНОВИВ:
Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Медвідь Вікторії Володимирівни до ОСОБА_1 , у якій позивач просить суд (з урахування заяви від 05.01.2026):
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця Медвідь Вікторії Володимирівни, у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі, яка мала місце 23.11.2025 за адресою: АДРЕСА_3 , грошові кошти у загальному розмірі 627892 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця Медвідь Вікторії Володимирівни, неустойку за договором оренди об`єкта нерухомості №1 від 05.05.2020 в сумі 293800 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця Медвідь Вікторії Володимирівни, у відшкодування моральної шкоди - 100000 грн.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.12.2025, зокрема, відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду. Призначено проведення підготовчого засідання на 12.01.2026.
Одночасно з поданням позовної заяви позивач звернувся із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на всі належні Ямковій Тетяні Леонідівні (ІН НОМЕР_2 ) частки у праві власності на нерухоме майно.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.12.2025 у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Медвідь Вікторії Володимирівни про забезпечення позову – відмовлено.
Через канцелярію суд 30.12.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Через систему «Електронний суд» 05.01.2026 від позивача надійшла заява про зменшення розміру матеріальної шкоди, в якій він повідомив, що 30.12.2025 судовим експертом складено висновок експерта, за результатами якого вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу становить 627892 грн, у зв`язку з чим розмір матеріальної шкоди підлягає визначенню в зазначеній сумі.
Через канцелярію суду 12.02.2026 від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експерта за результатами проведення судової комплексної пожежно-технічної та електротехнічної експертизи від 06.01.2026 №0015.
Через канцелярію суд 12.02.2026 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, у якому відповідач просить суд зупинити провадження у справі №911/3700/25 до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду кримінального провадження №12025111040001123, передбаченого ч. 1 ст. 270 КК України.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.01.2026 відкладено розгляд справи у підготовчому провадженні на 26.01.2026.
Через систему «Електронний суд» 19.01.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечував проти доводів викладених у відзиві на позов, просить задовольнити позовні вимоги повністю.
Через канцелярію та через систему «Електронний суд» 26.01.2026 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме рецензію від 23.01.2026 на експертний висновок від 06.01.2026 №0015. Також позивач просить суд викликати у судове засідання експертів.
Через канцелярію суд 26.01.2026 від відповідача надійшли заперечення (на відповідь на відзив), у яких представник відповідача заперечує проти обставин викладених у відповіді на відзив, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
26.01.2026 судове засідання не відбулося у зв`язку з увімкненням сигналу "Повітряна тривога", що унеможливило його проведення без загрози безпеці учасників процесу.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.01.2026 повідомлено учасників процесу, що наступне судове засідання відбудеться 09.02.2026.
Через канцелярію суд 06.02.2026 від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.
Через канцелярію суд 09.02.2026 від відповідача надійшли заперечення щодо клопотання про долучення доказів (рецензії від 23.01.2026).
Ухвалою від 09.02.2026 суд, вирішив, в порядку пункту 3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 03.03.2026.
Через канцелярію суд 03.03.2026 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експерта КНДЕКЦ МВС від 10.02.2026 №КСЕ-19/111-25/76661 в межах кримінального провадження №12025111040001123.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.03.2026, суд прийняв до розгляду клопотання позивача від 03.03.2026 про долучення додаткового доказу - висновку експерта КНДЕКЦ МВС від 10.02.2026 №КСЕ-19/111-25/76661 в межах кримінального провадження №12025111040001123, який не міг бути поданий на стадії підготовчого провадження, оскільки був створений після закриття підготовчого провадження та оголосив перерву у судовому засіданні з розгляду справи по суті для надання можливості відповідачу підготувати та надати суду пояснення по суті поданого доказу.
Через систему «Електронний суд» 16.03.2026 надійшли заперечення відповідача на клопотання про долучення доказів.
Дослідивши вищенаведені клопотання, суд дійшов висновку про можливість залучення висновку експерта КНДЕКЦ МВС від 10.02.2026 №КСЕ-19/111-25/76661 в межах кримінального провадження №12025111040001123 до матеріалів справи. Визначено, що оцінка судом означеного доказу буде проводитись з урахуванням наданих відповідачем заперечень щодо його змісту.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.03.2026 оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду справи по суті на стадії судових дебатів до 31.03.2026.
У судовому засіданні 31.03.2026 представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. 
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.
Судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.
Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін
Судом встановлено, що Фізична особа-підприємець Медвідь Вікторія Володимирівна є власником нежитлового приміщення (мала архітектурна форма) загальною площею 20,4 кв.м, розташованого за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Антонова Авіаконструктора, буд. 1/1, приміщення 26. Право власності на зазначений об`єкт набуте на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2017 та зареєстроване у встановленому законом порядку.
05.05.2020 між Фізичною особою-підприємцем Медвідь Вікторією Володимирівною (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ямковою Тетяною Леонідівною (Орендар) укладено Договір оренди об`єкта нерухомості №1, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняла у строкове платне користування вказане нежитлове приміщення для здійснення господарської діяльності, а саме розміщення магазину одягу.
Відповідно до умов Договору оренди:
- щомісячна орендна плата за користування переданим в оренду приміщенням встановлюється в розмірі 6500 грн (3.1);
- строк оренди Приміщення встановлюється з дати підписання Сторонами акту прийому-передачі приміщення та діє до 31.12.2022. Строк оренди може бути пролонгований за взаємною згодою сторін Договору шляхом підписання додаткової угоди до цього Договору у строк 30 календарних днів до дати закінчення цього Договору (4.1, 4.3);
- Орендодавець передає предмет оренди Орендареві під час складання Акту прийому-передачі. Передача та повернення об`єкта оренди здійснюється за Актом прийому-передачі про що складається уповноваженими представниками Сторін, підписується та скріплюється печатками на кожному аркуші у двох автентичних примірниках для кожної сторони, що мають однакову юридичну силу. Об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання Акту прийому-передачі. Об`єкт оренди вважається фактично поверненим орендодавцю з моменту підписання Акту прийому-передачі про повернення, по закінченню дії строку договору. Протягом 5 (п?яти) робочих днів до закінчення строку дії договору, визначеного у п. 4.1. цього договору, а також у разі дострокового розірвання договору, орендатор повинен звільнити об`єкт оренди та підготувати його до повернення орендодавцеві. Об?єкт оренди повертається у відповідному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в Оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу. Ремонт об?єкта оренди, проведений орендарем є невід?ємною частиною об?єкта оренди (Розділ 5 Договору);
- у випадку порушення зобов?язання, що виникає з цього договору (надалі іменується "порушення договору"), Сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору та в чинному законодавстві України. Сторона не несе відповідальності за порушення Договору, якщо воно сталося не з її вини (умислу чи необережності), що встановлено рішенням суду, яке вступило в силу. Сторона вважається винуватою і несе повну відповідальність за порушення договору, якщо вона не доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього договору (8.1, 8.1.1, 8.1.2, 8.1.3,).
- Орендар несе наступну відповідальність за цим договором, зокрема:
- у випадку прострочення в поверненні об?єкта оренди, орендар сплачує пеню в розмірі 5 (п?яти) відсотків від суми оренди за один місяць за кожен день прострочення (8.2.2.);
- у разі знищення чи псування об?єкту оренди з вини орендаря, орендар відшкодовує його повну вартість (в обсязі пошкодженого) (8.3.);
- у разі відмови орендаря фактично звільнити займане ним за цим Договором приміщення (об?єкт оренди), орендар сплачує штраф у розмірі місячної орендної плати (8.4.);
- всі ризики, що виникають в процесі користування об?єктом оренди, несе орендар, якщо ці ризики виникли з вини орендаря (8.7.)
- усі спори, що виникають з цього договору, або пов?язані із ним, вирішуються шляхом переговорів між Сторонами. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку відповідно до чинного в Україні законодавства (8.8.);
- цей договір ступає в силу з моменту підписання його Сторонами, та діє протягом строку оренди до виконання Сторонами своїх обов`язків за Договором (9.1.).
Факт передачі об`єкта оренди підтверджується актом приймання-передачі від 05.05.2020, згідно з яким приміщення передано у задовільному технічному стані, без виявлення істотних недоліків. Відповідно до умов договору, на відповідача покладено обов`язок використовувати приміщення за призначенням, забезпечувати його належне утримання, дотримуватися вимог пожежної безпеки, правил експлуатації електромереж та не допускати їх перевантаження, а також нести відповідальність за пошкодження об`єкта оренди.
Строк дії договору оренди встановлено до 31.12.2022. Водночас, як встановлено судом, після спливу зазначеного строку відповідач продовжувала користуватися спірним приміщенням, здійснювати у ньому господарську діяльність та здійснювати сплату орендних платежів, які приймались позивачем без заперечень, тоді як акт повернення об`єкта оренди сторонами не складався та не підписувався, а приміщення фактично позивачу не поверталося та вимоги про повернення позивач не висував.
23.11.2025 у вказаному приміщенні сталася пожежа, що підтверджується матеріалами справи, зокрема актом про пожежу, складеним органами ДСНС. На момент виникнення пожежі приміщення перебувало у фактичному користуванні відповідача та використовувалося нею для здійснення підприємницької діяльності.
Згідно з актом про пожежу від 23.11.2025, причиною її виникнення визначено коротке замикання електропроводки, тобто аварійний режим роботи електромережі у приміщенні. Внаслідок пожежі нежитлове приміщення було пошкоджено, що призвело до заподіяння позивачу майнової шкоди.
Позивач у позовній заяві зазначає, що орієнтовний розмір матеріальних збитків становить 857000 грн, визначений з урахуванням вартості аналогічних об`єктів нерухомості, при цьому остаточний розмір шкоди має бути встановлений за результатами будівельно-технічної експертизи, яка на момент звернення до суду ще не завершена.
Крім того, позивач посилається на те, що після закінчення строку дії договору відповідач не виконала обов`язку щодо повернення об`єкта оренди, у зв`язку з чим нараховано неустойку за період з 01.01.2023 по листопад 2025 року у сумі 293800 грн, розраховану виходячи з умов договору та положень цивільного законодавства.
Також позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн, яка, за її твердженням, полягає у душевних стражданнях, пов`язаних із знищенням належного їй майна, втратою джерела доходу та необхідністю докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач виходить з того, що саме на відповідача як орендаря покладено обов`язок забезпечення належного технічного стану об`єкта оренди, у тому числі електромереж, а також дотримання правил пожежної безпеки. На думку позивача, виникнення пожежі внаслідок короткого замикання електропроводки свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків, що перебуває у причинному зв`язку із заподіяною шкодою.
Позивач вважає, що у діях відповідача наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: шкода у вигляді знищення майна, протиправна поведінка, яка полягає у порушенні вимог щодо належної експлуатації об`єкта оренди, причинний зв`язок між такою поведінкою та настанням шкоди, а також вина відповідача, яка презюмується та не доведена як відсутня.
У зв`язку з наведеним позивач звернувся до господарського суду та просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду, неустойку за договором оренди, моральну шкоду, а також понесені судові витрати.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову в повному обсязі та вважає його таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Відповідач зазначає, що договір оренди був пролонгований відповідно до Закону. Відсутність будь-яких заперечень з боку орендодавця протягом тривалого часу — майже трьох років — у поєднанні з регулярним отриманням орендної плати є прямим і беззаперечним підтвердженням цього.
За таких обставин відсутній сам юридичний факт припинення договору, а отже — відсутня і правова підстава для застосування неустойки, яка можлива виключно після припинення орендних відносин та за наявності прострочення повернення майна.
Більше того, навіть якби припустити можливість застосування неустойки, позивач не довів найважливішого — вини відповідача у невиконанні обов`язку повернення майна. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач взагалі вимагав повернення приміщення. Немає жодного листа, претензії чи повідомлення. Відповідно, не може йти мова про прострочення зобов`язання, якого фактично ніхто не вимагав виконати.
Відповідач зауважує, що позивач намагається покласти відповідальність за пожежу на відповідача, однак жодного належного доказу цього не надає. Натомість офіційний акт компетентного органу — ДСНС — чітко встановлює причину пожежі: коротке замикання електричної мережі. І саме ця обставина має ключове значення.
Електрична мережа, яка є вмонтованою у конструкції будівлі, не є і не може бути об`єктом контролю з боку орендаря. Це елемент капітальної інфраструктури, відповідальність за який несе власник майна. Орендар фізично не має доступу до прихованої проводки, не здійснює її монтаж, обслуговування чи заміну.
Відтак, коротке замикання свідчить не про дії відповідача, а про технічну несправність системи, яка знаходиться у сфері відповідальності позивача як власника.
Більше того, матеріали справи не містять жодного висновку експерта, який би встановлював причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та пожежею. Всі твердження позивача про «порушення правил пожежної безпеки» є лише суб`єктивними припущеннями, які не мають доказової сили.
Натомість наявні докази свідчать про протилежне: відповідач діяла добросовісно, намагалася загасити пожежу, викликала допомогу, тобто поводилась як особа, яка не лише не спричинила шкоду, а й намагалася її мінімізувати.
Відповідач звертає увагу суду на кримінальне провадження, яке наразі триває. Жодній особі не повідомлено про підозру, вина будь-кого не встановлена. Тобто навіть у межах спеціального розслідування не встановлено, що саме відповідач є винною у виникненні пожежі.
За таких умов покладення на неї цивільно-правової відповідальності є передчасним і безпідставним.
Відповідач зазначає, що точний розмір шкоди не встановлений, оскільки експертиза триває.
Ринкова ціна нерухомості в оголошенні не є і не може бути доказом розміру збитків. Закон прямо визначає: збитки — це витрати на відновлення майна. Тобто має бути кошторис, експертний висновок, розрахунок. Натомість у справі цього немає.
Більше того, заявлена сума фактично ігнорує фізичний знос приміщення та призводить до потенційного безпідставного збагачення позивача — отримання вартості нового об`єкта замість того, який використовувався роками.
Не менш безпідставною є і вимога про моральну шкоду. Позивач не надає жодного доказу, який би підтверджував наявність душевних страждань чи погіршення здоров`я. Відсутні медичні документи, висновки спеціалістів, будь-які об`єктивні дані.
Фактично ця вимога ґрунтується лише на припущенні, що сам факт втрати майна автоматично породжує моральну шкоду. Однак у підприємницькій діяльності ризик втрати майна є звичайним господарським ризиком і не може автоматично перекладатися на контрагента без доведення його вини.
За таких обставин позовні вимоги не відповідають стандарту доказування, який вимагає, щоб обставини були більш вірогідними, ніж їх заперечення. А отже, відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову.
Суд встановив, що позивачем подано заяву про зміну предмета позову в частині розміру заявлених вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди. 
В обґрунтування зазначеної заяви позивач посилається на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 30.12.2025 №1380/12/2025, відповідно до якого фактичний розмір шкоди, завданої внаслідок пожежі, становить 627892 грн, що є меншим за первісно заявлений розмір.
Позивач у поданій відповіді на відзив заперечує доводи відповідача та зазначає, що останні є необґрунтованими, такими, що суперечать фактичним обставинам справи, умовам договору оренди та вимогам чинного законодавства, і не спростовують заявлених позовних вимог.
Щодо правовідносин сторін позивач вказує, що після спливу строку дії договору оренди відповідач продовжувала користування майном, а позивач приймав орендну плату, що свідчить про поновлення договору. Водночас таке поновлення не звільняє орендаря від обов`язку повернути об`єкт оренди у передбачених випадках. Позивач зазначає, що після пожежі об`єкт оренди фактично втратив свої властивості, однак відповідач не здійснила його належного повернення, зокрема не було складено акту приймання-передачі та не передано ключі, у зв`язку з чим обов`язок щодо повернення майна вважається невиконаним. У зв`язку з цим позивач вважає правомірним застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, та стягнення неустойки (плати за фактичне користування майном) у розмірі 293800 грн.
Стосовно обставин виникнення пожежі та вини відповідача позивач посилається на презумпцію вини заподіювача шкоди, зазначаючи, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини. На думку позивача, матеріалами справи підтверджується факт заподіяння шкоди, причинний зв`язок між користуванням приміщенням відповідачем та виникненням пожежі, а також порушення нею обов`язків щодо належної експлуатації та забезпечення пожежної безпеки. Позивач наголошує, що відповідач не надала належних доказів відсутності своєї вини, а її доводи про технічну несправність проводки є припущеннями.
Позивач також зазначає, що умовами договору оренди та нормами законодавства на відповідача покладено обов`язок забезпечення належного технічного та протипожежного стану об`єкта, який охоплює весь комплекс заходів щодо безпечного використання електромережі. При цьому акт компетентного органу (ДСНС) визначає причиною пожежі коротке замикання в орендованому приміщенні, яке використовувалося Відповідачем у процесі здійснення господарської діяльності. Власник приміщення, за твердженням Позивача, не мав доступу до нього та не міг впливати на експлуатацію електрообладнання.
Щодо доводів відповідача про наявність «прихованих дефектів» позивач зазначає, що такі твердження не підтверджені жодними експертними висновками, а акт ДСНС не містить висновків про конструктивні недоліки будівлі. Також позивач звертає увагу на відсутність вироку у кримінальному провадженні, зазначаючи, що це не перешкоджає суду самостійно встановлювати обставини справи в межах господарського процесу.
Щодо розміру матеріальної шкоди позивач зазначає, що первісно визначений розмір мав орієнтовний характер у зв`язку з відсутністю експертного висновку, однак у подальшому, після проведення будівельно-технічної експертизи, позовні вимоги були уточнені відповідно до визначеної експертом суми. Позивач вказує, що розмір шкоди (627892 грн) підтверджується належним та допустимим доказом — експертним висновком, і не є спекулятивним.
Крім того, позивач заперечує доводи відповідача про можливе безпідставне збагачення, зазначаючи, що заявлена сума відповідає вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу, тобто спрямована на відновлення порушеного права, а не на отримання додаткового майнового блага.
Щодо моральної шкоди позивач зазначає, що знищення належного йому майна є підставою для її відшкодування, оскільки спричинило істотні душевні страждання, втрату джерела доходу та необхідність вжиття заходів для захисту своїх прав. На думку позивача, заявлений розмір моральної шкоди є помірним і співмірним із наслідками порушення.
Окремо позивач заперечує проти врахування висновку експерта, поданого відповідачем, вказуючи на його однобічність, ґрунтування на неперевірених даних, відсутність дослідження первинної обстановки місця події та наявність припущень у ключових висновках. На думку позивача, зазначений висновок не відповідає вимогам належності та допустимості доказів і не може бути покладений в основу судового рішення без критичної оцінки.
Крім того, позивач зазначає, що спірний об`єкт має ознаки нерухомого майна, оскільки є стаціонарним приміщенням, пов`язаним із землею, і не може бути переміщений без втрати своєї цінності та функціонального призначення.
Узагальнюючи викладене, позивач вважає, що доводи відповідача не спростовують заявлених позовних вимог, вина відповідача у завданні шкоди презюмується та не доведена як відсутня, розмір шкоди підтверджений належними доказами, а заявлені вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також судових витрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначає, що доводи позивача є юридично неспроможними, внутрішньо суперечливими та такими, що не спростовують позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву.
Зокрема, відповідач звертає увагу на те, що позивач одночасно стверджує про фактичне продовження орендних відносин після 31.12.2022 та, водночас, заявляє вимоги про стягнення неустойки за неповернення майна після припинення договору. На думку відповідача, такі правові позиції є взаємовиключними. Прийняття позивачем орендної плати у період 2023– 2025 років без заперечень, як зазначає відповідач, свідчить про поновлення договору оренди відповідно до статті 764 ЦК України, що виключає застосування положень частини другої статті 785 ЦК України.
Також Відповідач зазначає, що протягом тривалого часу після спливу строку дії договору позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на повернення майна, зокрема не направляв відповідних вимог, не ініціював підписання акту приймання-передачі та продовжував приймати орендну плату, що, на думку відповідача, підтверджує згоду позивача з фактичним продовженням орендних правовідносин.
Крім того, відповідач заперечує доводи позивача щодо ухилення від повернення майна та зазначає, що об`єкт оренди був знищений пожежею 23.11.2025. При цьому акти приймання-передачі, за твердженням відповідача, були направлені позивачем вже після подання позову та містили умови, спрямовані на покладення вини за пожежу на відповідача. Останній, як зазначається у запереченнях, не відмовлявся від повернення майна, однак заперечував проти підписання документів із недостовірними відомостями та, у свою чергу, направляв власні проєкти актів, які залишилися без відповіді.
Відповідач також наголошує на відсутності підстав для застосування неустойки, оскільки, відповідно до практики Верховного Суду, така санкція застосовується за наявності вини орендаря та його умисного ухилення від повернення майна. На думку відповідача, у даному випадку відсутній склад правопорушення, оскільки неповернення майна зумовлено його знищенням унаслідок пожежі, а не протиправною поведінкою.
Щодо причин пожежі відповідач зазначає, що висновок судової експертизи № 0015 від 06.01.2026 встановлює, що причиною загоряння стало стороннє джерело запалювання, при цьому електротехнічна причина, зокрема коротке замикання, виключена. За твердженням відповідача, електромережа перебувала у справному стані, а пошкодження мають зовнішній термічний характер. Зазначене, на його думку, також підтверджується показаннями свідка, яка вказала на наявність електропостачання під час пожежі.
Відповідач вважає безпідставними посилання позивача на акт ДСНС як доказ причини пожежі, оскільки такий акт має попередній характер та складений без проведення повноцінного дослідження, тоді як судова експертиза має вищу доказову силу.
Окремо відповідач зазначає, що навіть у випадку підтвердження версії про несправність електромережі, відповідальність за неї покладається на власника майна, оскільки електропроводка є складовою нерухомості та перебуває у зоні відповідальності власника відповідно до статей 322 та 776 ЦК України.
Заперечуючи проти розміру заявленої шкоди, відповідач зазначає, що наданий позивачем експертний висновок не є належним доказом, оскільки розрахунок виконано у іноземній валюті, застосовано методику, не призначену для оцінки наслідків пожежі, а також використано застарілі нормативні акти. Крім того, відповідач вказує на відсутність належного підтвердження повноважень експерта, що, на його думку, свідчить про недопустимість такого доказу.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідач зазначає, що вона є безпідставною, оскільки позивачем не доведено наявності вини відповідача, що є обов`язковою умовою для покладення відповідальності.
Крім того, відповідач вважає помилковими доводи позивача щодо застосування стандарту доказування «балансу вірогідностей», зазначаючи, що сукупність наданих позивачем доказів не є більш переконливою порівняно з доказами відповідача, зокрема висновком судової експертизи.
З урахуванням викладеного, відповідач дійшов висновку про відсутність у його діях складу цивільного правопорушення, зокрема відсутність вини та причинно-наслідкового зв`язку між його діями та настанням шкоди, а також зазначає, що ризик випадкового знищення майна відповідно до статті 323 ЦК України несе власник.
У зв`язку з наведеним відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Висновки господарського суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. 4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно ст. 323 ЦК України ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 779 ЦК України у разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Дослідивши надані матеріали справи та оцінивши доводи сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши надані докази у їх сукупності, дійшов таких висновків.
Як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору оренди нерухомого майна, а також пов`язані із заявленими позивачем вимогами про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пожежі, стягнення неустойки та моральної шкоди.
Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода відшкодовується особою, яка її завдала, якщо вона не доведе відсутність своєї вини. Із змісту зазначеної норми та усталеної судової практики вбачається, що для покладення обов`язку з відшкодування шкоди необхідною є наявність сукупності умов (елементів складу цивільного правопорушення), а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між такою поведінкою та шкодою, а також вини.
Обов`язок доказування зазначених обставин відповідно до вимог процесуального закону покладається на позивача.
Крім того, при вирішенні вимоги про стягнення неустойки суд повинен встановити наявність правових підстав для її застосування, зокрема факт припинення договору оренди, виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення об`єкта оренди та прострочення виконання такого обов`язку.
Оцінюючи заявлені позовні вимоги з урахуванням наведеного, суд виходить з такого.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, 23.11.2025 у спірному нежитловому приміщенні сталася пожежа, внаслідок якої об`єкт оренди було пошкоджено.
Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування шкоди, позивач посилається на те, що причиною пожежі стало коротке замикання електромережі, що, на його думку, свідчить про неналежне виконання відповідачем обов`язків щодо експлуатації об`єкта оренди та дотримання правил пожежної безпеки. На підтвердження зазначених обставин позивач посилається, зокрема, на акт про пожежу від 23.11.2025, складений органами ДСНС.
Разом з тим, відповідач заперечує проти таких доводів та зазначає, що висновки акта ДСНС не є остаточними, тоді як надані ним експертні висновки свідчать про іншу причину виникнення пожежі та виключають її електротехнічний характер.
Оцінюючи зазначені докази, суд виходить з того, що акт про пожежу, складений органами ДСНС, фіксує обставини події та містить попередні висновки щодо її причин, однак не є висновком судової експертизи у розумінні процесуального закону та не має наперед встановленої доказової сили.
Як вбачається з матеріалів справи, для встановлення причин виникнення пожежі у справі наявні два висновки експертів, які містять спеціальні знання та дослідження обставин виникнення загоряння.
Згідно з висновком судової комплексної пожежно-технічної та електротехнічної експертизи від 06.01.2026 №0015, осередок пожежі знаходився у зоні розміщення одягу, а саме у куртці, яка перебувала на рейлінгу в приміщенні, при цьому причиною виникнення пожежі визначено привнесення стороннього джерела запалювання, яке призвело до займання горючих матеріалів із подальшим поширенням вогню. У зазначеному висновку також прямо вказано на відсутність ознак аварійних режимів роботи електромережі, зокрема короткого замикання, та відсутність порушень правил пожежної безпеки, які перебували б у причинному зв`язку з виникненням пожежі.
Інший висновок експерта КНДЕКЦ МВС від 10.02.2026 №КСЕ-19/111-25/76661, виконаний у межах кримінального провадження, також визначає осередок пожежі у зоні розміщення товарів на висоті близько 1– 1,5 метра від рівня підлоги та пов`язує її виникнення із займанням куртки з синтепоновим наповнювачем унаслідок дії відкритого полум`я (зокрема, свічки або подібного виробу), що розцінюється як порушення правил безпечного користування відповідними джерелами запалювання.
Отже, обидва наявні у справі експертні висновки є узгодженими між собою в частині виключення електротехнічної причини пожежі, зокрема короткого замикання, на якому наполягає позивач, та свідчать про виникнення пожежі внаслідок дії стороннього джерела запалювання.
Разом з тим, зазначені висновки не містять встановлення конкретної особи, дії чи бездіяльність якої призвели до привнесення такого джерела запалювання, а також не підтверджують, що саме відповідач допустив порушення правил пожежної безпеки, які перебувають у причинному зв`язку з виникненням пожежі.
Матеріали справи також не містять інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про використання відповідачем відкритого вогню, порушення правил експлуатації приміщення або інші конкретні дії чи бездіяльність, що спричинили займання.
Сам по собі факт виникнення пожежі у приміщенні, яке перебувало у користуванні відповідача, не є достатнім для висновку про наявність його вини у виникненні пожежі та заподіянні шкоди.
З огляду на зміст пункту 8.4, 8.7 договору договір повязує майнову відповідальність орендаря без посередньо з наявністю винних дій орендаря чи то у псуванні(пошкодженні) орендованого майна чи то у ризиках, що виникають у процесі користування обєктом оренди.
Відтак, для покладення майнової відповідальності за пошкодження орендованого майна на орендаря орендодавцю необхідно довести наявність вини орендаря у пошкодженні майна.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та виникненням пожежі, а також прямої вини відповідача у заподіянні шкоди.
Відсутність доведеності хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення виключає можливість покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності.
Щодо наданого позивачем розрахунку розміру матеріальної шкоди у сумі 627 892 грн, суд зазначає таке.
На підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди позивачем долучено до матеріалів справи висновок експерта №1380/12/2025 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 30.12.2025, складений судовим експертом Комашком Р.В.
На вирішення будівельно-технічної експертизи поставлено наступне питання:
- який дійсний розмір матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі (що відбулася 23.11.2025, згідно акту про пожежу від 23.11.2025 року складеного ДСНС України Головне управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській обл.) приміщення громадського призначення торгівельний павільйон прим. №26, буд. №1/1 вул. Авіаконструктора Антонова у місті Ірпінь, яки належить Медвідь Вікторії Володимирівні на підставі Договору купівлі-продажу торгівельного павільйону-приміщення №1759 від 31.10.2017 та по теперішній час станом на дату проведення експертизи? »
Згідно висновку Дійсний розмір матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі (що відбулася 23.11.2025, згідно Акту про пожежу від 23.11.2025 складеного ДСНС України Головне управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській обл.) приміщення громадського торгівельний призначення торгівельний павільйон прим. №26, буд. №1/1 вул. Авіаконструктора Антонова у місті Ірпінь, яка належить Медвідь Вікторії Володимирівні на підставі Договору купівлі-продажу торгівельного павільйону-приміщення №1759 від 31.10.2017 та по теперішній час станом на дату проведення експертизи становить: 627892 грн.
Суд, оцінюючи наданий позивачем висновок судової будівельно-технічної експертизи щодо визначення розміру матеріальної шкоди, виходить з такого.
Відповідно до статей 73, 74, 76, 77, 79, 86 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини справи, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності у сукупності.
Висновок експерта є одним із доказів у справі та не має наперед встановленої сили, у зв`язку з чим підлягає критичній оцінці судом щодо його обґрунтованості, повноти, логічності та узгодженості з іншими матеріалами справи.
Як встановлено судом, розрахунок вартості відновлення об`єкта, наведений у висновку експерта №1380/12/2025, здійснено із застосуванням програмного комплексу «АС-4 Оцінка житла» (Додаток №2 до висновку).
Суд, дослідивши висновок судової будівельно-технічної експертизи від 30.12.2025 №1380/12/2025, зокрема Додаток №2 до нього, яким визначено розрахунок вартості об`єкта, встановив таке.
Розрахунок вартості відновлення об`єкта здійснено із застосуванням програмного комплексу «АС-4 Оцінка житла», при цьому наведені у додатку розрахункові таблиці містять суттєві неточності та неузгодженості.
Зокрема, у таблиці «Розрахунок вартості об`єкту оцінки» містяться помилки щодо базового року розрахунку та використаної валюти, а саме:
зазначено «вартість відтворення 1 мі будівельного об`єму в цінах 1069 р.», що очевидно є технічною помилкою та унеможливлює встановлення коректної бази розрахунку;
аналогічні помилки допущено у показнику «вартість відтворення об`єкта в цінах на 01.01.1069 р.»;
у розрахунках одночасно використовуються показники у рублях та гривнях (зокрема « 48,00 руб», « 44,35 руб», « 2963 руб»), при цьому механізм їх перерахунку у національну валюту, а також застосовані коефіцієнти не розкриті належним чином та не підтверджені вихідними даними.
Зазначені обставини свідчать про наявність помилок у вихідних даних та розрахунковій частині висновку, що, у свою чергу, впливає на достовірність визначеного експертом розміру шкоди.
Крім того, сам розрахунок містить значну кількість коефіцієнтів, застосування яких не супроводжується належним обґрунтуванням їх значення та походження, що унеможливлює перевірку правильності проведених обчислень судом.
Також, з розрахунку вбачається, що розраховується повна вартість заміщення будівлі з урахуванням вартості демонтажу будівлі, проте в експертному висновку експерт не зробив жодного висновку про неможливість відновлювального ремонту та необхідність повного демонтажу (зносу будівлі) у зв`язку з її повним знищенням. 
Відтак, суд наголошує, що відсутність висновку експерта в ході проведеної експертизи про неможливість відновлювального ремонту та необхідність повного демонтажу (зносу будівлі) у зв`язку з її повним знищенням - не дає підстав для розрахунку вартості нового будівництва об`єкту, що є самостійною підставою відхилення судом визначеного експертом розміру шкоди.
Відповідно до статті 77 ГПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а допустимими — отримані у спосіб, що не суперечить закону. Водночас відповідно до статті 79 цього Кодексу доказ є достовірним, якщо він є правдивим та не викликає сумнівів у суду.
Наведені недоліки розрахунку свідчать про те, що висновок експерта у частині визначення розміру шкоди не відповідає критеріям достовірності та достатності доказів, оскільки містить суперечності, арифметичні та технічні помилки, а також не дає можливості перевірити правильність його висновків.
Крім того, суд враховує доводи відповідача щодо застосування експертом методичних підходів, які не в повній мірі відповідають характеру спірних правовідносин, а також використання вихідних даних, які не підтверджені належними доказами у матеріалах справи.
За таких обставин суд дійшов висновку, що наведений у висновку експерта розрахунок вартості відновлення об`єкта містить істотні недоліки, які ставлять під сумнів його обґрунтованість та достовірність, у зв`язку з чим не може бути покладений в основу судового рішення як належний та достатній доказ розміру заявленої до відшкодування шкоди. З цих підстав означений висновок експерта не може бути покладений в основу рішення, а відтак розмір заявлених збитків визнається судом недоведеним.

Щодо вимоги про стягнення неустойки за договором оренди, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, після закінчення строку дії договору оренди 31.12.2022 відповідач продовжувала користуватися спірним приміщенням, здійснювати у ньому господарську діяльність, а позивач, у свою чергу, приймав орендну плату та не висловлював заперечень щодо такого користування та не вимагала здійснити повернення майна з оренди.
Зазначені обставини свідчать про те, що в наслідок конклюдентних дій як орендодавця так і орендаря відбулось поновлення договору оренди на тих самих умовах відповідно до положень статті 764 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 785 ЦК України, у разі невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати сплати неустойки.
Разом з тим, застосування зазначеної норми можливе лише за умови припинення договору найму та виникнення у наймача обов`язку щодо повернення майна.
Оскільки у даному випадку договір оренди судом визнано поновленим, підстави вважати його припиненим та, відповідно, таким, що породжує обов`язок негайного повернення об`єкта оренди, відсутні.
Крім того, матеріали справи не містять належних доказів того, що позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення об`єкта оренди до моменту виникнення пожежі або вчиняв інші дії, спрямовані на припинення договірних правовідносин.
За таких обставин відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 785 ЦК України та стягнення з відповідача неустойки за неповернення об`єкта оренди. Натомість орендар має право на стягнення лише боргу з орендної плати, якщо такий мав місце у відповідний період.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини такої особи.
Таким чином, обов`язковою умовою для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди є встановлення усіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку та вини.
Як зазначалося судом вище, у даній справі позивачем не доведено наявності вини відповідача у виникненні пожежі, а також причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіяною шкодою.
За відсутності встановленого факту протиправної поведінки відповідача та його вини відсутні правові підстави і для покладення на нього обов`язку з відшкодування моральної шкоди.
Крім того, суд зазначає, що надані позивачем пояснення щодо пережитих душевних страждань, втрати звичного способу життя та погіршення матеріального становища носять загальний характер та не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема медичними документами, висновками спеціалістів або іншими об`єктивними даними, які б свідчили про наявність та обсяг моральної шкоди.
Сам по собі факт втрати майна, без доведення протиправної поведінки та вини конкретної особи, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі.
За таких обставин вимога позивача про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.
В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.
Вирішення питання щодо судових витрат.
Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судові витрати позивача, понесені ним в межах розгляду спору, залишити за позивачем.
При цьому суд зауважує, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 18762 грн при тому, що позовна заява була подана через систему "Електронний суд". Суд наголошує, що позивачем не було враховано, що у даному випадку при сплаті судового збору підлягав застосуванню понижуючий коефіцієнт для обрахунку судового збору в розмірі 0,8.
Крім того, позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог.
Відтак за звернення до суду із цим позовом позивачем мав бути сплачений судовий збір в сумі 12260,30 грн [(1021692*1,5%)*0,8] 
Отже, суд констатує, що позивачем було здійснено переплату судового збору в сумі 6501,70 грн [18762-12260,30] у зв`язку із чим позивач має право звернутись з відповідним клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору відповідно до положень Закону України "Про судовий збір".
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 01.05.2026.

Суддя А.Ф. Черногуз