Дата документу 30.06.2026 Справа № 336/6791/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/6791/24   Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І. 
Провадження № 22-ц/807/1607/26    Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 червня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Онищенка Е.А.,  Полякова О.З.,  Остащенко О.В.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Будовської Наталії Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, який в подальшому уточнила, до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є власником 13/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . В даному домоволодіння зареєстровані проживаючими також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Маючи намір продати належну їй частку у домоволодіння, ОСОБА_1 дізналась про необхідність отримання дозволу на продаж належної її частки в районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки, адже деякі з зареєстрованих у будинку осіб є неповнолітніми.

24.06.2024 року відповідачем було направлено відповідь про відмову у наданні дозволу на продаж належної ОСОБА_1 частки домоволодіння у зв`язку з відсутністю згоди батьків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

На підставі вищевикладеного просив зобов`язати комісію з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надати дозвіл ОСОБА_1 на продаж 13/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 травня 2026 року у задоволенні позову відмовлено. 

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Будовської Наталії Володимирівни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 травня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що неповнолітні діти мають право лише проживання у спірній квартирі, а тому їх житлові права відчуженням належної позивачу частини квартири не можуть бути порушені. ОСОБА_1 не є матір`ю неповнолітніх дітей (відповідне підтвердження було отримано під час слухання справи з органів РАЦСу), які зареєстровані як члени сім`ї співвласника у спірній квартирі, тому згідно положення Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» не передбачено заборону на укладення договорів співвласнику житлового приміщення, який не є матір`ю неповнолітніх дітей і діти не перебувають на її утриманні. Відчуження належної позивачці частки домоволодіння ніяким чином не порушує права неповнолітніх та не звужує обсяг існуючих прав дітей та не порушує охоронюваних законом інтересів дітей, адже вони залишаються зареєстрованими та зберігають за собою право на проживання в будинку АДРЕСА_1 . 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило.Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 , та її представник- адвокат Будовська Н.В.,будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеит «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника суду про доставку судової повістки повідомлення до електронного кабінету – 16.06.2026 2:21:05 ( т. 2 а.с. 12) до апеляційного суду не з`явилися, від представника ОСОБА_1 – адвоката Будовської Н.В. надійшла заява в якій вона прохає розглядати справу за її відсутності та ОСОБА_1 на задоволенні апеляційної скарги наполягають, просять рішення скасувати, позов задовольнити ( а.с.14).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" ("AlimentariaSanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки  ОСОБА_1 , та її представник- адвокат Будовська Н.В. були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 в особі представника- адвоката Будовської Н.В. реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння за адресою; АДРЕСА_1 перебуває у власності кількох осіб на праві спільної часткової власності без виділу часток. ОСОБА_1 не є матір`ю дітей чи опікуном, вони не є членами її сім`ї, при цьому законодавець чітко визначає, що лише батьки, які є законними представниками малолітніх дітей, мають право на звернення до органів опіки та піклування для отримання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування на яке мають діти. Такий спосіб захисту, як зобов`язання ухвалити конкретне рішення є втручання в дискреційні повноваження цього органу, адже суд не може підміняти державний орган, приймати замість нього рішення і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції таких органів, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Позивачем не доведено порушення її прав відповідачем, а рівно і наявність обмежень у реалізації її права на розпорядження її власністю, а також і те, що захист її прав можливий та ефективний у запропонований спосіб. При цьому позивач не вказала, чи було їй відмовлено нотаріусом у посвідченні договору купівлі-продажу частки домоволодіння через наявність у домоволодінні зареєстрованих неповнолітніх осіб.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована проживаючою у АДРЕСА_1 , що підтверджується ксерокопією паспорта громадянина України (а.с.7-8,32-33).

Відповідно до договору дарування частки домоволодіння від 10 грудня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шилак С.Г., зареєстрований в реєстрі за №3431, ОСОБА_14 (дарувальник) подарував, а ОСОБА_1 (обдарована) прийняла у дар 13/100 часток домоволодіння з господарчими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично до складу домоволодіння входять чотири житлові будинки, житлові прибудови, інші господарчі та побутові споруди (а.с.13,36). 

Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №8317233 від 12 вересня 2005 року, право власності зареєстровано ОП «ЗМБТІ», домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власники: 
ОСОБА_15 , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину (4-1819) від 11 серпня 2005 року видане П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою, приватна власність на 3/100 частки;
ОСОБА_16 , підстава виникнення права власності: рішення суду у справі №2-2554/02 від 13 травня 2005 року Шевченківським районний суд м. Запоріжжя, приватна власність на 9/100 частки;
ОСОБА_17 , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності (730) від 14 серпня 1991 року, видане Запорізький міськкомунгосп, приватна власність на 11/100 частки;
ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: договір дарування (3431) від 10 грудня 2004 року видане приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф., приватна власність на 13/100 частки (а.с.15).

Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №6116716 від 04 січня 2005 року, право власності зареєстровано ОП «ЗМБТІ», домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власники: 
ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності: договір дарування (3431) від 10 грудня 2004 року, видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф., приватна власність на 13/100 частки (а.с.16).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 16.01.2026 року домоволодіння АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить наступним особам: ОСОБА_18 – 11/100, ОСОБА_4 – 3/50+3/100, ОСОБА_15 11/50, ОСОБА_19 11/50 та 1/4, ОСОБА_1 13/100, ОСОБА_16 9/100 (а.с.213-217).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 16.01.2026 року домоволодіння АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить наступним особам: ОСОБА_18 – 11/100, ОСОБА_4 – 3/50+3/100, ОСОБА_15 11/50, ОСОБА_19 11/50. Відомості про належність іншої частки в реєстрі прав власності відсутні (а.с.213-217).

З відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 15 березня 2024 року за вих.№04-03/3/3843 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (а.с.19,40).

Отже станом на день звернення ОСОБА_1 до відповідача для надання відповідного дозволу на продаж частки домоволодіння за цією адресою були зареєстровані проживаючими семеро неповнолітніх осіб.

14 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району із заявою про надання дозволу на продаж 13/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 

Відповідно до листа районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 24 червня 2026 року (вих. №Ш-961-1119) «Про розгляд заяви» заява ОСОБА_1 від 14 червня 2026 року була розглянута на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району 19 червня 2024 року протокол №26. Комісією з питань захисту прав дитина було прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на продаж 13/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що в наданому ОСОБА_1 пакеті документів відсутня згода батьків дітей ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які зареєстровані та мають право користування житловою площею будинку за вказаною адресою. Повідомлено про можливість оскарження відповідь у разі незгоди із нею (а.с.20,39).

Згідно із протоколом № 26 засідання комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 19.06.2024 року комісією розглянуто заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_20 про надання дозволу ОСОБА_1 на продаж належних їй 13/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.66-68).

В ході розгляду заяв було з`ясовано про відсутність згоди батьків шістьох дітей, які зареєстровані та мають право користування житловою площею у будинку, у зв`язку з чим комісією прийняте рішення про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на продаж частки домоволодіння.

З відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22 січня 2025 року (вих. №01-24/01/0101), адресованої адвокату Будовській Н., вбачається, що реєстрація місця проживання ОСОБА_12 , 2020 року народження, та ОСОБА_13 , 2020 року народження, здійснена на підставі заяві їх законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_21 (а.с.101-102).

Інформація щодо осіб, на підставі заяв яких було зареєстроване місце проживання ОСОБА_8 , 2008 року народження, ОСОБА_9 , 2012 року народження, ОСОБА_10 , 2018 року народження, ОСОБА_11 , 2019 року народження відсутня у зв`язку із спливом строку зберігання заяв про реєстрацію місця проживання.

Відповідно до відповіді Міністерства соціальної політики України від 05 червня 2025 року (вих. №13612/0/290-25/13), згідно з відомостей, внесених до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, станом на 28 травня 2025 року, інформація щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , відсутня (а.с.133). 

Відповідно до листа від 20 жовтня 2025 року (вих. №428/32.12.-01-02, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2015 року про витребування доказів, Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20 жовтня 2025 року, надало суду першої інстанції копії актових записів про народження (а.с.181-185). 

З копій актових записів про народження вбачається, що матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є ОСОБА_22 , відомості про батька здійснені в порядку ст. 135 СК України; Батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , є ОСОБА_23 та ОСОБА_24 . Матір`ю ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , є ОСОБА_24 , відомості про батька дитини до актових записів про народження внесені за заявою матері. ОСОБА_22 , ОСОБА_24 та ОСОБА_2 ймовірно є однією і тією ж особою, враховуючи співпадіння по батькові та дати народження.

З відповіді ДПС України від 02.02.2026 року вбачається, що ОСОБА_2 разом із ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виїхали за межі України та станом на день надання відповіді в Україну не повертались (а.с.182-185).

В позові позивач з урахуванням уточненої позовної заяви просила зобов`язати комісію з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надати дозвіл ОСОБА_1 на продаж 13/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до частини першої статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості.

Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» Батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, визначені частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України.

Частиною другою, третьою статті 18 цього Закону передбачено, що діти – члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Ст. 177 СК України визначено, що батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування:
1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації;
2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини;
3) вчиняти правочини щодо:
об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина;
відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина.

Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Отже, за змістом цих норм закону, а також статей 17, 18 Закону України
«Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах – обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Аналіз наведених правових норм вказує на те, що батьки, а також державні органи, вирішуючи питання, що стосуються прав та обов`язків дітей, зокрема, і питань їх майна, зобов`язані першочергово приділяти увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і відповідно при вирішенні таких питань не допускати порушень (недотримання) цих інтересів.

При цьому законодавець чітко визначає, що лише батьки, які є законними представниками малолітніх дітей, мають право на звернення до органів опіки та піклування для отримання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування на яке мають діти. Іншого порядку отримання такого дозволу чи надання дозволу на відчуження нерухомого майна без відповідного дозволу органу опіки та піклування чинним законодавством не передбачено.

Судом встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . перебуває у власності кількох осіб на праві спільної часткової власності без виділу часток в натурі та без визначення порядку користування.

Позивач ОСОБА_1 не є матір`ю дітей чи їх опікуном, вони не є членами її сім`ї.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, неповнолітні ОСОБА_8 , ОСОБА_25 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 мають право користування та проживання у домоволодіння з дозволу та згоди їх матері, яка є співвласником домоволодіння.

Належних доказів, які б свідчили про те, що позивачу ОСОБА_1 було відмовлено нотаріусом у посвідченні договору купівлі-продажу частки домоволодіння через наявність у домоволодінні зареєстрованих неповнолітніх дітей, остання суду не надала.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див.: пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс1), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84гс20) та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) (пункт 148)).

Крім цього, у пункті 142 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) вказано, що неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що є правильні висновки суду першої інстанції, що такий спосіб захисту, як зобов`язання органу опіки та піклування ухвалити конкретне рішення у даній справі, а саме зобов`язати комісію з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надати дозвіл ОСОБА_1 на продаж 13/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є втручання в дискреційні повноваження цього органу, оскільки суд не може підміняти державний орган, приймати замість нього рішення і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції таких органів, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

При цьому позивач не довела належними, допустимими, достатніми доказами порушення своїх прав відповідачем, ефективність та необхідність їх захисту в запропонований спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги по суті спору та їх відображення в оскарженому рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судом сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Будовської Наталії Володимирівни – залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 травня 2026 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 03 липня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Онищенко Е.А. 	Поляков О.З.