ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" травня 2026 р. Справа№ 910/14045/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Корсака В.А.
суддів: Євсікова О.О. 
Буравльова С.І. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 про повернення позовної заяви
у справі № 910/14045/25 (суддя Головіна К. І.)
за позовом 1. ОСОБА_1 
2. ОСОБА_2 
3. ОСОБА_3 
до 1. Релігійної організації "Релігійна громада парафії на честь Святителя Миколая Чудотворця Чернівецько-Буковинської Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Коболчин Дністровського району Чернівецької області",
2. Чернівецької обласної військової адміністрації
про визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів релігійної організації, визнання недійсним та скасування статуту і його реєстрації,

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Господарського суду міста Києва з позовом до Релігійної організації "Релігійна громада парафії на честь Святителя Миколая Чудотворця Чернівецько-Буковинської Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Коболчин Дністровського району Чернівецької області" та Чернівецької обласної військової адміністрації про визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів релігійної організації "Релігійної громади парафії на честь Святителя Миколая Чудотворця Чернівецько-Буковинської Єпархії УПЦ (ПЦУ) с. Коболчин Дністровського району Чернівецької області", а також визнання недійсним та скасування статуту цієї релігійної організації і його реєстрації.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що загальні збори Релігійної організації "Релігійної громади парафії на честь Святителя Миколая Чудотворця Чернівецько-Буковинської Єпархії УПЦ (ПЦУ) с. Коболчин Дністровського району Чернівецької області", що відбулися 21.06.2025 та якими прийнято рішення про зміну канонічної підлеглості Релігійної громади шляхом затвердження нової редакції статуту та його реєстрації, є незаконними, оскільки були скликані та проведені з порушенням вимог статуту організації, відтак, є неповажними та порушують права позивачів як членів Релігійної організації на свободу віросповідання.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/14045/25 позов повернуто заявникам без розгляду на підставі ч. 3, 4 ст. 43 ГПК України у зв`язку із зловживанням позивачами своїми процесуальними правами.
При прийнятті таких висновків суд першої інстанції виходив з таких обставини. 
Згідно прохальної частини позову, позивач заявив дві основні вимоги про:
1) визнання недійсним та скасування рішення загальних (парафіяльних) зборів Релігійної організації);
2) визнання недійсним та скасування статуту Релігійної організації у новій редакції, прийнятого на спірних загальних зборах; 
а також похідної вимоги, задоволення якої безпосередньо залежить від задоволення основних вимог (щодо скасування реєстрації вказаного статуту, проведеного розпорядженням Чернівецької ОДА).
Водночас суд виснував, що об`єднання основних та похідних позовних вимог заявники здійснили з метою зміни підсудності розгляду справи.
Суд зазначив, що основні вимоги, якими позивачі обґрунтували порушення своїх прав та свобод Релігійною організацією становлять корпоративний спір, який відповідно до правил підсудності, визначених ч. 6 ст. 30 ГПК України, підлягає розгляду за місцезнаходженням Релігійної організації "Релігійної громади парафії на честь Святителя Миколая Чудотворця Чернівецько-Буковинської Єпархії УПЦ (ПЦУ) с. Коболчин Дністровського району Чернівецької області" - тобто Господарським судом Чернівецької області.
Разом з цим суд вказав, що до кола відповідачів позивачі віднесли Чернівецьку обласну військову адміністрацію - центральний орган виконавчої влади, що передбачає застосування правил виключної підсудності, визначених ч. 5 ст. 30 ГПК України, тобто, з метою звернення не до Господарського суду Чернівецької області, а до Господарського суду міста Києва. 
При цьому фактично за наявності корпоративного спору між сторонами з приводу порушення прав позивачів Релігійною організацією, заявники не обґрунтували у позовній заяві, чим саме Чернівецька ОВА порушила їх права і законні інтереси та не вказали правових підстав (норм закону), які нею порушені та відповідно до яких до Чернівецької ОВА пред`являються відповідні вимоги.
Отже, суд дійшов висновку, що наведене свідчить про безпідставне залучення вказаного співвідповідача до справи та наявність мети щодо зміни підсудності даного позову.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 43 ГПК України, вказав, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, а саме - необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.
З наведених вище обставин та керуючись ст.ст. 30, 43, 45, 162 ГПК України, суд дійшов висновку, що оскільки Чернівецька обласна військова адміністрація у даному випадку була залучена до справи штучно, то в цьому вбачається зловживання позивачами своїми процесуальними правами, що є підставою для залишення позову без розгляду на підставі ст. 43 ГПК України. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із цією ухвалою, позивачі звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржена ухвала винесена з порушенням норм процесуального права, оскільки:
- заявлені вимоги співвідносяться між собою як основні (скасування рішень і статуту) та похідна (скасування реєстрації розпорядженням Чернівецької обласної військової адміністрації). Задоволення лише основних вимог не призведе до повного відновлення порушених прав, оскільки відповідач-1 зможе повторно зареєструвати незаконні рішення;
- судом першої інстанції не було встановлено, що заявлені вимоги підлягають розгляду за правилами різного судочинства;
- положення ГПК України не містять критеріїв визначення безпідставного або штучного об`єднання позовних вимог, а висновок суду першої інстанції про зловживання правами ґрунтується на припущеннях;
- суд не врахував, що у випадку наявності підстав суд міг застосувати роз`єднання позовних вимог відповідно до ст. 173 ГПК України, а не залишати весь позов без розгляду;
- оскаржувана ухвала є прямим обмеженням доступу до правосуддя та порушує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Скаржники посилаються на практику ЄСПЛ (справи "Дорани проти Ірландії", "Коккінакіс проти Греції", "Релігійна громада Свято-Успенської парафії с. Птича проти України") щодо гарантій на ефективний засіб захисту та права на справедливий суд.
Також, апелянти наголошують на відповідності своїх дій усталеній практиці Верховного Суду, згідно з якою вимога про скасування розпорядження Чернівецької обласної військової адміністрації щодо реєстрації статуту є похідною вимогою, а звернення з нею є реалізацією права на судовий захист в обраний позивачем спосіб. 

Позиція Відповідачів

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідач-2 зазначив, що:
- апелянти не надали доказів подання належно оформленої позовної заяви, а їхні доводи зводяться до суб`єктивної незгоди з рішенням суду та повторення позиції позову, що суперечить природі апеляційного провадження;
- відповідно до ст. 35 Конституції України та ст. 5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", церква відокремлена від держави, а втручання у діяльність релігійних організацій прямо заборонено;
- релігійні організації мають право самостійно визначати свою структуру, порядок управління та канонічну належність;
- Чернівецька ОДА (ОВА) не наділена контрольними повноваженнями для перевірки канонічних, догматичних чи внутрішніх актів релігійних організацій, оцінки правомірності їх рішень чи аналізу протоколів зборів. Вимоги апелянтів щодо здійснення таких перевірок вимагають від адміністрації виходу за межі власних повноважень (ultra vires), що є порушенням принципу законності;
- Оскаржуване розпорядження Чернівецької ОДА було прийнято на підставі повного та належним чином оформленого пакета документів, поданого релігійною громадою. Повноваження державного органу в цьому процесі обмежуються виключно перевіркою поданих документів на повноту та відповідність формальним вимогам закону. Орган державної влади не має права перевіряти суть внутрішніх рішень громади (наприклад, мотиви чи доцільність зміни канонічної належності). З огляду на це, розпорядження про державну реєстрацію статуту у новій редакції є цілком правомірним та законним;
- Чернівецька ОДА (ОВА) не є суб`єктом спірних господарських правовідносин у даній справі. Адміністрація не перебуває з апелянтами у жодних договірних, корпоративних чи майнових відносинах та не є носієм спірного матеріально-правового обов`язку, тому не може вважатися належним відповідачем.
Відповідач-1 відзиву на апеляційну скаргу не подав. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Буравльов С.І., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14045/25 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи.
18.12.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Розглянувши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд визнав подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження. Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали до суду не надійшло.
Частиною 2 статті 271 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи, що оскаржується ухвала суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 255 ГПК України), вказана справа, у відповідності до приписів ГПК України, підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 про повернення позовної заяви у справі №910/14045/25. Закінчено проведення підготовчих дій. Ухвалено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі у строк до 14.01.2026 (включно). Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 14.01.2026 (включно).

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене судове рішення у даній справі скасувати, виходячи з такого.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, дійшов висновку про безпідставність залучення співвідповідача до участі у справі з метою зміни підсудності цього позову. З огляду на викладене та керуючись статтями 30, 43, 45, 162 ГПК України, суд першої інстанції виснував, що штучне залучення Чернівецької обласної військової адміністрації як співвідповідача становить зловживання позивачами своїми процесуальними правами, що відповідно до частини третьої статті 43 ГПК України є підставою для повернення позовної заяви.

Суд апеляційної інстанції вважає ці висновки помилковими з огляду на таке.

Щодо відсутності ознак зловживання процесуальними правами (ст. 43 ГПК України)

Принцип недопустимості зловживання процесуальними права регулюється положеннями статті 43 ГПК України. 
Відповідно до цієї норми:
1. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
2. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
3. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
4. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Зміст цієї норми свідчить про те, що застосування наслідків зловживання процесуальними правами у вигляді повернення позову або залишення його без розгляду є винятковим інструментом, який може бути застосований лише за умови очевидності та беззаперечної доведеності недобросовісної поведінки учасника процесу, спрямованої на маніпулювання судовими процедурами. Отже, кваліфікація дій учасника справи як зловживання процесуальними правами потребує встановлення судом обов`язкової сукупності таких умов:
- наявність у особи певного процесуального права;
- використання цього права завідомо за відсутності фактичних чи юридичних підстав (недобросовісність);
- спрямованість дій на невиправдане затягування розгляду, перешкоджання здійсненню правосуддя або свідоме введення суду в оману (наявність нелегітимної мети).
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи факт зловживання, зазначив, що позивачі поєднали вимоги виключно задля зміни підсудності. Проте місцевий господарський суд не навів жодних належних доказів чи обґрунтувань завідомої недобросовісності позивачів.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд першої інстанції в оскарженій ухвалі зазначив, що фактично, за наявності корпоративного спору між сторонами з приводу порушення прав позивачів Релігійною організацією, заявники не обґрунтували у позовній заяві, чим саме Чернівецька ОВА порушила їх права і законні інтереси та не вказали правових підстав (норм закону), які нею порушені та відповідно до яких до Чернівецької ОВА пред`являються відповідні вимоги. (а.с. 31) 
Такий висновок прямо суперечить змісту позовної заяви (аркуші 18-22 позовної заяви), у якій Позивачі наводять конкретні обставини щодо незаконності (на їхню думку) дій Відповідача-2 (Чернівецької ОВА) під час проведення оскаржуваної державної реєстрації. Щодо фактичних обставин Позивачі посилаються на те, що Відповідач-2 незаконно та безпідставно змінив підлеглість релігійної громади, прийнявши для реєстрації неповний пакет документів (всупереч ст. 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації») та не вчинивши їх належної перевірки. З огляду на це, заявники вважають розпорядження адміністрації незаконним та недійсним. 
Щодо матеріально-правових підстав(аркуші 19-22 позовної заяви) позов у цій частині обґрунтовано посиланнями на:
-положення статей 4- 8, 14, 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»;
- статті 3, 8, 19, 22, 35 Конституції України;
- пункт 1 статті 6, статті 9, 11, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
- правові висновки Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Доран проти Ірландії», «Каїч та інші проти Хорватії», «Свято-Михайлівська парафія проти України», «Коккінакіс проти Греції»).
Отже. суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачі у своєму позові прямо зазначають, що дії Відповідача-2 (Чернівецької ОВА) вважають безпідставними та незаконними. Позивачі обґрунтовують свої вимоги тим, що оскаржуване рішення загальних зборів було прийняте не повноважним органом, і подальша реєстрація нової редакції Статуту суб`єктом владних повноважень (Відповідачем-2) прямо порушує права членів релігійної організації, гарантовані статтею 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Зазначене свідчить про те, що у цьому випадку Відповідач-2 - Чернівецька обласна військова адміністрація не є просто особою, яка зареєструвала відповідний факт, а є особою, яка за посилання Позивачів конкретно порушила його права, вчинила незаконну реєстрацію з порушенням вимог чинного законодавства.
Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає, що питання щодо залучення неналежного відповідача (зокрема, Обласної військової адміністрації) не може бути вирішене судом на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви. Відповідний висновок може бути зроблений судом виключно за результатами розгляду справи з урахуванням усіх її обставин, адже зазначення неналежного відповідача є помилкою матеріально-правового, а не процесуального характеру. Господарський процесуальний кодекс України чітко розмежовує ці поняття, у зв`язку з чим застосування положень ст. 43 ГПК України (щодо зловживання процесуальними правами / неприйнятності) у цій ситуації є помилковим та безпідставним.
Відповідно до статті 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача.
Встановлення належності відповідача, як і оцінка обґрунтованості позовних вимог, є обов`язком суду, який реалізується виключно за результатами розгляду справи по суті, а не на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, адже пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи повернення позовної заяви. У разі встановлення судом, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд за клопотанням позивача здійснює його заміну (ст. 48 ГПК України) або, за відсутності згоди на заміну, розглядає справу за існуючим суб`єктним складом і за результатами розгляду справи по суті ухвалює рішення про відмову в позові до такого відповідача.
Таким чином, застосування статті 43 ГПК України з мотивів нібито «штучного» залучення співвідповідача на стадії прийняття позову (коли суд ще не досліджував доказів та не оцінював спірні правовідносини по суті) є помилковим та призводить до неправомірного обмеження права особи на доступ до правосуддя. Помилка у суб`єктному складі, а саме пред`явлення позову до особи, яка не є порушником прав позивача (тобто до неналежного відповідача), не є процесуальним зловживанням. Це може бути наслідком неправильного обрання позивачем способу захисту або помилкового розуміння природи спірних правовідносин.
Право на доступ до суду гарантується статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, але такі обмеження не повинні порушувати саму сутність цього права і мають переслідувати легітимну мету. Повернення позовної заяви через припущення суду про неналежність одного з відповідачів до того, як спір розглянуто по суті, становить непропорційне втручання у право позивачів на справедливий судовий розгляд.
Щодо посилань Відповідача-2 у відзиві на те, що він не є носієм спірного матеріально-правового обов`язку, апеляційний суд зазначає, що ці аргументи стосуються виключно суті спору. Вони підлягають дослідженню та оцінці місцевим господарським судом під час розгляду справи по суті і не можуть слугувати підставою для повернення позовної заяви без розгляду на стадії її подання.
Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що у випадку встановлення обставин, за яких вимоги до різних відповідачів не підлягають спільному розгляду або підсудні різним судам, ГПК України передбачає спеціальний механізм у вигляді роз`єднання позовних вимог (стаття 173 ГПК України) або передачу справи за підсудністю (стаття 31 ГПК України), а не повернення позовної заяви повністю в порядку застосування санкцій за зловживання процесуальними правами.
Висновки суду апеляційної інстанції
З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи апелянтів обґрунтованими, а висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі ст. 43 ГПК України передчасним та таким, що зроблений з порушенням норм процесуального права.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 279 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, або порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищевикладене, ухвала Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду (вирішення питання щодо відкриття провадження у справі).
Судові витрати 

Оскільки судом апеляційної інстанції остаточного рішення зі спору у даній справі не приймається, то розподіл судових витрат за перегляд оскаржуваної ухвали в апеляційному порядку підлягає здійсненню судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 269, 271, 275, 279, 281-284 Господарського процесуального 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу задовольнити. 
Ухвалу Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 про повернення позовної заяви у справі №910/14045/25 скасувати. 
Справу №910/14045/25 направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України. 
Головуючий суддя В.А. Корсак 

Судді О.О. Євсіков

С.І. Буравльов