Справа №127/18621/24 
Провадження №1-кп/127/537/24 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
інших учасників кримінального провадження: 
представника потерпілого – адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.03.2024 за № 42024022110000081, за обвинуваченням: 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, працюючого приватним підприємцем, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , уродженця села Слобода-Дашковецька Вінницького району Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого приватним підприємцем, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ:

02.03.2024 біля 19.30 год ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_6 прибули до торгово-розважального центру (далі – ТРЦ) Sky Park по вул. М. Оводова, 51 в м. Вінниці. Навпроти магазину 4SShoes по вул. М. Оводова, 35 у м. Вінниці помітили раніше незнайомого малолітнього ОСОБА_9 , який йшов зі сторони наведеного вище ТРЦ.
У цей час у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 виник спільний злочинний умисел на порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, поєднаного зі спричиненням тілесних ушкоджень будь-якого ступеня тяжкості малолітньому ОСОБА_10 та завданні останньому моральних страждань.
Реалізовуючи спільний злочинний умисел, однак діючи одноособово, ОСОБА_7 умисно, проявляючи зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальноприйнятих правил поведінки і моральності, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи зухвало, із застосуванням фізичного насильства, безпричинно обхопив позаду руками за шию ОСОБА_10 та почав придушувати, при цьому переміщаючи його. Внаслідок цього ОСОБА_10 втратив свідомість, опинився на землі. Після цього ОСОБА_7 припинив вчиняти активні дії.
У подальшому до ОСОБА_7 підійшов ОСОБА_6 , який взяв рукою позаду за куртку ОСОБА_10 , підняв та одразу повернув у попереднє положення на землю. В цей час ОСОБА_10 прийшов до тями і намагався піднятись із землі, однак ОСОБА_7 взяв ОСОБА_10 правою рукою за ліве плече та потягнув його по землі. В цей час ОСОБА_6 , стоячи над лежачим на землі ОСОБА_10 , почав активно жестикулювати руками та лаятись до ОСОБА_10 .
Після того, як ОСОБА_10 піднявся із землі, ОСОБА_6 продовжив лаятись до ОСОБА_10 , погрожуючи йому фізичною розправою, активно розмахуючи при цьому біля обличчя ОСОБА_10 руками.
Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , досягнувши бажаного результату та злочинної мети, а саме побиття та завдання моральних страждань ОСОБА_10 у громадському місці, в присутності інших осіб, які стали очевидцями зазначеної події, припинили свої протиправні хуліганські дії, які тривали біля 5 хв і з місця вчинення злочину зникли.
Внаслідок наведених вище дій ОСОБА_7 та ОСОБА_6 малолітньому ОСОБА_10 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді забою нижньої щелепи зліва, забою шийного та грудного відділів хребта, садна на виличній ділянці, правому передпліччі, лівій кисті, обох колінних суглобів, синця на правому передпліччі. Також ОСОБА_10 зазнав моральних страждань у зв`язку з вчиненням відносно нього психотравмувальних діянь. 
Обвинувачений  ОСОБА_6  у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діянні визнав та суду пояснив, що він був у ресторані «Рівалі», до нього подзвонив син, щоб він приїхав. Він разом з ОСОБА_11 приїхав до сина, не розібрався у ситуації та вчинив інкримінований йому злочин.
Це було 2 чи 3 березня, син по телефону повідомив, що хлопчики облили його водою і обплювали. Син при цьому імен не називав. Він з ОСОБА_11 приїхав у центр міста, на площі біля вежі зустрів сина. Син сказав, що хлопців, які його ображали, немає. Однак у подальшому вони побачили зазначених хлопців. Двоє з них втекли, а одного – потерпілого – вони спіймали. Він почав сваритись на потерпілого і той сказав, що більше так вчиняти не буде.
ОСОБА_7 спіймав потерпілого, а він посадив його. Він точно не бачив, чи втрачав потерпілий свідомість. На площі при цьому була велика кількість людей.
Обвинувачений  ОСОБА_7  у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діянні визнав та суду пояснив, що він був на дні народження, ОСОБА_6 подзвонив син і вони поїхали на площу біля вежі, бо останнього ображали старші хлопці. Коли вони приїхали, малий показав на трьох хлопців, які його ображали. Він при цьому спосіб образ не називав. Він спіймав одного з хлопців, а двоє втекли. Він обійняв потерпілого, почав його сварити і відвів у сторону. Він не пам`ятає, що саме він говорив потерпілому перед тим, як обійняти його. Він говорив, що не можна ображати менших.
Після події вони поїхали назад у ресторан. Син ОСОБА_6 , напевно, був біля них. Визнає, що перелякав потерпілого.
Законний представник малолітнього потерпілого та представник потерпілого в судовому засіданні, здійснюючи посилання на висновок проведеної під час досудового розслідування експертизи, зауважили про недоцільність допиту малолітнього потерпілого у судовому засіданні у зв`язку з наявністю психотравмуючих факторів внаслідок вчинення відносно нього протиправного діяння. На підтвердження зазначеної обставини представники малолітнього потерпілого здійснили посилання на психологічний висновок експерта за результатами проведення допиту малолітнього потерпілого 26.03.2024, зі змісту якого випливає, що допит малолітнього потерпілого не рекомендований у суді.
Прокурор клопотав про здійснення виклику та подальшого допиту в судовому засіданні свідків кримінального провадження. Однак у зв`язку з їх неодноразовою неявкою до суду прокурор висловив відмову від подальшого виклику та допиту свідків у кримінальному провадженні. Інші учасники проти прийняття такої відмови не заперечували.
Отже, суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вважає за доцільне дослідити докази, клопотання про дослідження яких було заявлене учасниками кримінального провадження, а саме:
-довідку № 1148 від 02.03.2024, видану КНП «Вінницька обласна дитяча лікарня Вінницької обласної ради» на ім`я ОСОБА_10 , відповідно до якої останньому встановлений діагноз: забій щелепи зліва, забій шийного та грудного відділу хребта, забійне садно обличчя;
-висновок експерта № 161/162 від 07.03.2024, згідно з яким при судово-медичному обстеженні ОСОБА_10 були виявлені забій н/щелепи, забій шийного та грудного відділів хребта, садна на виличній ділянці, правому передпліччі, лівій кисті, обох колінних суглобів, синець на правому передпліччі; дані тілесні ушкодження виникли від травматичної дії тупого твердого предмету (предметів), можливо, 02.03.2024, та належать до легких тілесних ушкоджень;
-протокол проведення слідчого експерименту від 06.03.2024, відповідно до якого у період часу з 12.11 по 12.39 год ОСОБА_10 розповів, де і яким чином йому були спричинені тілесні ушкодження;
-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10.03.2024, згідно з яким у період часу з 13.55 по 14.02 год ОСОБА_10 впізнав особу на фото № 2, яка 02.03.2024 біля 19.30 год душила його, обхвативши попередньо правою рукою за шию, зі змісту довідки до протоколу випливає, що на фото № 2 зображений ОСОБА_7 ;
-протокол пред`явлення особи для впізнання від 10.03.2024, відповідно до якого у період часу з 14.35 по 14.44 год ОСОБА_10 впізнав особу на фото № 3, яка 02.03.2024 біля 19.30 год намагався нанести йому удар рукою, зі змісту довідки до протоколу випливає, що на фото № 3 зображений ОСОБА_6 ;
-протокол огляду відеозаписів від 11.03.2024, згідно з яким у період часу з 09.15 по 09.55 год оглянутий запис з камер спостереження, які перебувають у володінні магазину 4SShoes по вул. М. Оводова, 35 у м. Вінниці;
-протокол огляду відеозаписів від 06.03.2024, відповідно до якого у період часу з 19.00 по 19.27 год оглянуті записи з камер внутрішнього та зовнішнього спостереження ресторану швидкого харчування KFC по вул. М. Оводова, 51 в м. Вінниці;
-протокол огляду відеозаписів від 08.03.2024, згідно з яким оглянуті записи з камер спостереження, які перебували у володінні ситуаційного центру Вінницької міської ради;
-протокол огляду відеозаписів від 08.03.2024, відповідно до кого оглянуті записи з камер зовнішнього та внутрішнього спостереження, що перебували у володінні ресторану Rivali по вул. Магістрацькій, 2-б в м. Вінниці;
-протокол пред`явлення особи для впізнання від 11.03.2024, згідно з яким ОСОБА_12 впізнав особу на фото № 1, яка знущалась над малолітнім, зі змісту довідки до протоколу випливає, що на фото № 1 зображений ОСОБА_7 ;
-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.03.2024, відповідно до якого ОСОБА_13 впізнав особу на фото № 5, яка по вул. М. Оводова в м. Вінниці вчинила хуліганські дії, зі змісту довідки до протоколу випливає, що на фото № 5 зображений ОСОБА_6 ;
-протокол проведення слідчого експерименту від 30.09.2024, згідно з яким у період часу з 11.34 по 11.50 ОСОБА_13 розповів про обставини вчинення хуліганства;
-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10.03.2024, відповідно до якого у період часу з 14.30 по 14.57 год ОСОБА_14 впізнав особу на фото № 6, яка 02.03.2024 біля 19.30 год по вул. М. Оводова в м. Вінниці намагалась замахуватись руками, попередньо говорячи образи, зі змісту довідки про протоколу випливає, що на фото № 6 зображений ОСОБА_6 ;
-протокол проведення слідчого експерименту від 25.03.2024, згідно з яким у період часу з 18.34 по 18.54 год ОСОБА_15 розповів про обставини, за яких він з хлопцями йшов по вул. М. Оводова в м. Вінниці й чоловіки почали їх наздоганяти і лаятись;
-протокол проведення слідчого експерименту від 15.03.2024, відповідно до якого у період часу з 18.55 по 19.12 год ОСОБА_16 розповів як він гуляв з хлопцями, до них підійшли чоловіки та почали лаятись і розмахувати руками;
-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.03.2024, згідно з яким у період часу з 18.24 по 18.29 год ОСОБА_17 впізнав особу на фото № 2, яка по вул. М. Оводова в м. Вінниці вчинила хуліганські дії, зі змісту довідки до протоколу випливає, що на фото № 2 зображений ОСОБА_6 ;
-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.03.2024, відповідно до якого у період часу з 18.30 по 18.40 год ОСОБА_17 впізнав особу на фото № 4, яка знущалась над малолітніми, зі змісту довідки до протоколу випливає, що на фото № 4 зображений ОСОБА_7 ;
-протокол проведення слідчого експерименту від 30.03.2024, згідно з яким у період часу з 11.21 по 12.38 год ОСОБА_17 розповів про обставини замахування та крику на хлопця;
-висновок експерта № СЕ-19/102-24/6833-ПС від 25.04.2024, відповідно до якого у ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості, що виникли внаслідок дій ОСОБА_7 , які полягали у душінні, завданні ударів ОСОБА_10 під час ситуації, що відбулася 02.03.2024 у вечірню пору доби неподалік ТРЦ Sky Park по вул. М. Оводова, 51 у м. Вінниці; ситуація, яка пов`язана з діями ОСОБА_7 , які полягали у душінні, завданні ударів ОСОБА_10 є психотравмувальною для ОСОБА_10 ; особі ОСОБА_10 завдані моральні страждання; у ОСОБА_10 наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості, що виникли внаслідок дій ОСОБА_6 , які полягали у вираженні нецензурною лайкою, замахуванні, погрозі в нанесенні ударів по обличчю ОСОБА_10 під час ситуації, що відбулася 02.03.2024 у вечірню пору доби неподалік ТРЦ Sky Park по вул. М. Оводова, 51 у м. Вінниці; ситуація, яка пов`язана з діями ОСОБА_6 , які полягали у вираженні нецензурною лайкою, замахуванні, погрозі в нанесенні ударів по обличчю ОСОБА_10 є психотравмувальною для ОСОБА_10 ; особі ОСОБА_10 завдані моральні страждання;
-лист за підписом директора КНП «Територіальне медичне об`єднання «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Вінницької обласної ради» ОСОБА_18 від 17.05.2024 за № 06/794, згідно з яким у період часу з 02.03.2024 по 16.05.2024 в центральну оперативну диспетчерську до ОСОБА_19 , 2012 року народження, викликів не зареєстровано.
Аналізуючи показання обвинувачених, надані суду сторонами докази, суд дійшов до такого висновку.
За результатами судового розгляду суд встановив, що 02.03.2024 біля 19.30 год ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_6 прибули до торгово-розважального центру (далі – ТРЦ) Sky Park по вул. М. Оводова, 51 в м. Вінниці. Навпроти магазину 4SShoes по вул. М. Оводова, 35 у м. Вінниці помітили раніше незнайомого малолітнього ОСОБА_9 , який йшов зі сторони наведеного вище ТРЦ. У подальшому ОСОБА_7 обхопив позаду руками за шию ОСОБА_10 та почав придушувати, при цьому переміщаючи його, внаслідок чого останній втратив свідомість, опинився на землі. Після цього ОСОБА_7 припинив вчиняти активні дії.
При цьому до ОСОБА_7 підійшов ОСОБА_6 , який взяв рукою позаду за куртку ОСОБА_10 , підняв та одразу повернув у попереднє положення на землю. В цей час ОСОБА_10 прийшов до тями і намагався піднятись із землі, однак ОСОБА_7 взяв ОСОБА_10 правою рукою за ліве плече та потягнув його по землі. В цей час ОСОБА_6 , стоячи над лежачим на землі ОСОБА_10 , почав активно жестикулювати руками та лаятись до ОСОБА_10 . 
Після того, як ОСОБА_10 піднявся із землі, ОСОБА_6 продовжив лаятись до ОСОБА_10 , погрожуючи йому фізичною розправою, активно розмахуючи при цьому біля обличчя ОСОБА_10 руками.
Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , досягнувши бажаного результату, а саме побиття та завдання моральних страждань ОСОБА_10 припинили свої протиправні хуліганські дії, які тривали біля 5 хв і з місця вчинення злочину зникли.
Обвинувачені в судовому засіданні наведені обставини не заперечували. 
Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні були проведені ряд судових експертиз, зміст яких наведений вище. З висновків зазначених експертиз випливає, що у ОСОБА_10 були виявлені забій нижньої щелепи, забій шийного та грудного відділів хребта, садна на виличній ділянці, правому передпліччі, лівій кисті, обох колінних суглобів, синець на правому передпліччі. Виявлені тілесні ушкодження виникли від травматичної дії тупого твердого предмету (предметів), можливо, 02.03.2024, та належать до легких тілесних ушкоджень. Крім того, експертним шляхом встановлено, що внаслідок події, яка мала місце 02.03.2024 у вечірню пору доби неподалік ТРЦ Sky Park по вул. М. Оводова, 51 у м. Вінниці, у ОСОБА_10 , наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості, йому завдані моральні страждання.
Отже, оцінюючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт спричинення обвинуваченими ОСОБА_20 та ОСОБА_21 тілесних ушкоджень та моральних страждань неповнолітньому ОСОБА_10 . Також суд вважає, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження і та обставина, що ініціаторами зазначеного були саме обвинувачені. 
Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння обвинувачених, суд враховує таке.
Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі – ВСУ) № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі – Постанова № 10) дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями Кримінального кодексу України (далі – КК), що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. 
Зі змісту пункту 5 Постанови № 10 випливає, що за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Також у пункті 5 Постанови № 10 зазначено, що хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.
У постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к) Верховний Суд (далі – ВС) зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. 
Аналогічний висновок зроблений ВС і у постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к).
У подальшому ВС в постанові від 19.04.2018 зауважив, що в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, що склалися між такою особою та потерпілим.
Крім того, відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові № 10, суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
У постанові від 04.10.2012 (справа № 5-17кс12) ВСУ сформулював правовий висновок, згідно з яким в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного з цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії, як слідує з наведеної Постанови, завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені об`єкти захисту. Висновки про зміст і спрямованість цього діяння роблять із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.
Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Наміри вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони здебільшого позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.
У постанові від 21.05.2019 (справа № 299/1530/16-к) ВС зауважив, що хуліганство відрізняється від інших злочинів спрямованістю умислу, мотивами, цілями винного та обставинами вчинення ним кримінально караних дій.
Зокрема, дії, що супроводжувалися заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих (членів сім`ї, родичів, сусідів та ін.), і були викликані особистими неприязними стосунками, певними діями потерпілих тощо, кваліфікують як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
При цьому грубе порушення громадського порядку передбачає недотримання встановлених правил поведінки у громадських місцях. Оцінювати порушення як грубе слід з урахуванням кількості його учасників, території, на якій мало місце порушення, кількості потерпілих, тривалості порушення тощо.
Суб`єктивна ж сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. При цьому неповага до суспільства – це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною, тобто очевидною, безсумнівною як для винної особи, так і для очевидців його дій.
Отже, наявність особистих неприязних стосунків між особами само по собі ще не свідчить про відсутність хуліганського мотиву в діях обвинуваченої особи, адже для визначення мотиву злочинних дій потрібно враховувати їх характер та спосіб вчинення, причини, що спонукали особу вчинити певні дії, поведінку обвинуваченого та потерпілих до і під час події.
У постанові від 03.07.2019 (справа № 288/1158/16-к) ВС зазначив, що для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.
За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.
У постанові від 14.08.2025 (справа № 522/6559/21) ВС зауважив, що обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм хуліганства, як злочину проти громадського порядку й моральності.
Головною рушійною силою хуліганських дій, як зазначив ВС, є бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. При цьому протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.
Суд також вважає за доцільне зауважити таке.
Диспозиція статті 296 КК передбачає настання відповідальності саме за грубе порушення громадського порядку. Разом з тим, диспозиція статті 296 КК не містить визначення громадського порядку. 
Згідно з визначенням, що надане у статті 1 Закону України «Про особливості забезпечення громадського порядку та громадської безпеки у зв`язку з підготовкою та проведенням футбольних матчів» громадський порядок – сукупність суспільних відносин, що забезпечують нормальні умови життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ і організацій під час підготовки та проведення футбольних матчів шляхом встановлення, дотримання і реалізації правових та етичних норм.
Статтею 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» визначено, що громадське місце, окрім іншого, - частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, у тому числі під`їзди.
У постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к) ВС зазначив, що об`єктом злочину, передбаченого статтею 296 КК, є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших поза юридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у забезпеченні громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. Аналогічний висновок зроблено ВС і у постанові від 19.04.2018 (справа № 209/1242/13-к).
За результатами судового розгляду суд встановив, що спричинення неповнолітньому потерпілому тілесних ушкоджень та моральних страждань було зумовлене тим, що останній ображав неповнолітнього сина обвинуваченого ОСОБА_6 . Разом з тим, суд вважає, що за результатами судового розгляду суд встановив, що зазначений привід слід розцінювати як малозначний, оскільки обвинувачені могли вжити інших заходів, спрямованих на попередження образ неповнолітнього сина ОСОБА_6 , про що останні й зазначили в судовому засіданні. Суд враховує, що обвинувачені під час їхнього допиту в судовому засіданні заперечили наявність у них неприязних особистих стосунків з потерпілим, зауваживши, що з потерпілим до цього вони знайомі не були. Також за результатами судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що спричинення тілесних ушкоджень та моральних страждань потерпілому було в громадському місці. 
Отже, суд встановив, що обвинувачені та потерпілий до події, яка є предметом судового дослідження, знайомі не були, будь-які неприязні чи інші подібні особисті відносини між ними були відсутні. Не встановлені в судовому засіданні й обставини, які б свідчили, що дії потерпілого об`єктивно могли становити небезпеку для обвинувачених або інших осіб, присутніх у громадському місці. Також суд не встановив обставини, які б свідчили про вчинення протиправних дій обвинуваченими з метою відвернення шкоди, яка потенційно могла бути заподіяна неповнолітньому сину обвинуваченого ОСОБА_6 . Наведені обставини, на переконання суду, виключають можливість вчинення протиправний дій обвинуваченими щодо потерпілого з мотивів неприязних стосунків. Натомість за результатами судового розгляду суд встановив, що обвинуваченими був використаний незначний (нікчемний) привід, а саме образи неповнолітнього сина обвинуваченого. Тому, аналізуючи надані суду докази, суд вважає, що спричинення потерпілому виявлених у нього тілесних ушкоджень та заподіяння йому моральних страждань було зумовлене саме хуліганськими мотивами із застосуванням незначного приводу та супроводжувалось особливою зухвалістю. Саме тому, на переконання суду, діяння ОСОБА_20 та ОСОБА_21 охоплюється складом кримінально караного хуліганства.
Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених ознак вчинення інкримінованого їм діяння групою осіб, суд враховує роз`яснення, надані у пункті 6 Постанови № 10, відповідно до яких хуліганство визнають учиненим групою осіб і кваліфікують за частиною другою статті 296 КК у разі участі в злочинних діях декількох (двох і більше) виконавців незалежно від того, яка форма співучасті (стаття 28 КК) мала місце. 
При цьому суд враховує, що ВС у постанові від 10.12.2020 (справа № 464/710/18) звернув увагу на те, що домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій – поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.
Аналогічний висновок ВС викладений і у постанові 07.10.2020 (справа № 589/2313/18).
Враховуючи показання обвинувачених, які в судовому засіданні чітко та послідовно розповіли про обставини інкримінованого правопорушення, розмежувавши кількість нанесених потерпілому ударів та локалізацію їх нанесення, спосіб спричинення потерпілому моральних страждань, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні був доведений факт вчинення кримінального правопорушення групою осіб.
З огляду на викладене, суд вважає, що діяння ОСОБА_20 та ОСОБА_21 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 296 КК, за ознаками хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення групою осіб.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого – особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини. 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття – це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили умисний нетяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнали, у вчиненому розкаялись. Суд також враховує, що обвинувачені на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебувають, за місцем проживання характеризуються позитивно. Згідно з наданими суду матеріалами обвинувачені раніше до кримінальної відповідальності притягнуті не були. Представник потерпілої в судовому засіданні звернула увагу суду на те, що законний представник потерпілого подала до суду заяву, відповідно до якої завдана потерпілій стороні шкода відшкодована у повному обсязі, тому поданий цивільний позов просила залишити без розгляду.
Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинувачених, є щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди.
Обставиною, що обтяжує покарання обвинувачених, є вчинення злочину щодо малолітньої дитини.
Вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченим кримінального покарання суд також враховує, що ВС у постанові від 02.10.2018 (справа № 752/8309/16-к) звернув увагу, що думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною.
Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 21.02.2019 (справа № 742/584/18), згідно з яким позиція потерпілого щодо виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Подібний висновок ВС зробив і у постанові від 10.06.2020 (справа № 640/3693/15-к). Зокрема, ВС зауважив, що позиція потерпілого щодо застосування судом запобіжного заходу за своєю правовою сутністю є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених кримінальним процесуальним законом, щодо обрання альтернативи таких заходів.
Хоча у постанові ВС від 10.06.2020 мова йшла про врахування думки потерпілого під час застосування запобіжного заходу, однак суд вважає, що зазначений висновок може бути врахований судом у зазначеному кримінальному провадженні, оскільки ВС у своєму висновку зауважував про виконання судом своїх дискреційних повноважень.
Аналізуючи надані сторонами докази, враховуючи особи обвинувачених, думку законного представника потерпілого суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.
Санкцією кримінального закону встановлена тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена до 4 років.
Як вже суд зазначив вище, в ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачені вчинили умисний нетяжкий злочин, винуватість у його вчиненні визнали, щиро розкаялись, висловили жаль щодо вчиненого діяння і засудили його. Також згідно з наданими суду матеріалами обвинувачені за місцем проживання характеризуються позитивно, раніше до кримінальної відповідальності притягнуті не були. З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для призначення обвинуваченим максимально дозволеного строку покарання. 
Суд вище зазначав, що ВС звертав увагу на те, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. В ході судового розгляду кримінального провадження прокурор не довів, що призначення обвинуваченим мінімально дозволеного санкцією кримінального закону покарання у виді позбавлення волі не здатне досягти мети кримінального покарання. Натомість прокурор у судових дебатах також зауважила про доцільність призначення обвинуваченим покарання у виді 1 року позбавлення волі. Отже, аналізуючи доводи учасників кримінального провадження, суд вважає, що наявні правові підстави для призначення обвинуваченим мінімально дозволеного згідно із санкцією кримінального закону покарання у виді позбавлення волі, тобто строком на 1 рік.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченим положень частини першої статті 75 КК, тобто для їх звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Також у постанові від 16.07.2020 (справа № 748/1036/19) ВС зауважив, що розсуд суду в призначенні покарання – це фактично право суду призначити покарання в межах санкції статті, що встановлені законодавцем. Призначення покарання за скоєний злочин на розсуд суду та звільнення від відбування покарання є суто різними інститутами в кримінальному праві.
Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, зазначені вище, а саме щире каяття, щирий жаль та осуд своєї протиправної поведінки, добровільне відшкодування завданої потерпілому шкоди. Крім того, згідно з наданими суду матеріалами обвинувачений ОСОБА_6 має на утриманні три малолітні дитини, добровільно передав у безоплатне користування Збройним Силам України (далі – ЗС) своє майно, яке використовував для здійснення господарської діяльності. Об`єктивні дані, які б свідчили, що виправлення обвинувачених без ізоляції від суспільства не можливе, суду надані не були, а тому наявні правові підстави для звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі відповідно до положень частини першої статті 75 КК. 
Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, як вже суд зазначив вище, згідно з частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на обвинувачених додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК. 
Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.
Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі – КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що судом прийняте рішення про доцільність звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк необхідно рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК. 
Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. 
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 368 КПК, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати та в якому розмірі. Частиною третьою зазначеної статті визначено, що, якщо обвинувачено декілька осіб, суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного з обвинувачених.
При цьому суд враховує роз`яснення, надані у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», відповідно до яких у разі вчинення злочину групою осіб витрати на стаціонарне лікування потерпілого стягуються відповідно до частини другої статті 93 КПК з кожного засудженого окремо з урахуванням ступеня їх вини та майнового стану. 
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 01.10.2019 у справі № 555/551/17.
З огляду на викладене, суд вважає за доцільне, відповідно до частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати покласти на обвинувачених в рівних частинах.
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_6  винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.
Визнати  ОСОБА_7  винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.
Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частинах на користь держави 10980 (десять тисяч дев`ятсот вісімдесят) гривень 56 (п`ятдесят шість) копійок витрат на залучення експерта.
Речові докази:
-оригінал довідки з травмпункту, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження, – залишити у справі;
-DVD, які приєднані до матеріалів кримінального провадження, – залишити у справі;
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Суддя: