Справа № 137/885/25
Провадження № 22-ц/801/1312/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	Справа № 137/885/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 05 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за участю Органу опіки та піклування Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, 
Рішення ухвалив суддя Гопкін П. В.
Рішення ухвалено о 15:03 год в селищі Літин Вінницької області 
Повний текст рішення складено 13 березня 2026 року,

Встановив:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за участю Органу опіки та піклування Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги наступним.
05 жовтня 2022 року її донька ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 .
ОСОБА_2 з дитинства хворіє цукровим діабетом і після повноліття має третю групу інвалідності безстроково. 
Відповідач ОСОБА_3 не працює і ніколи не працював. Відповідачі із малолітньою дитиною проживали в квартирі АДРЕСА_1 частка якої належить відповідачу ОСОБА_3 . Вони проживали за рахунок допомоги їхніх батьків, а після народження дитини – за рахунок дитячих коштів.
Коли дитині виповнилося рік, потреби дитини стали більші, а дитячих коштів в розмірі 860,00 грн. не вистачало. Тоді між відповідачами виникали часті сварки через те, що ОСОБА_3 не бажав влаштовуватися на роботу для забезпечення сім`ї належним утриманням.
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26 липня 2024 року у справі № 137/996/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, розірвано шлюб між відповідачами.
Після розлучення відповідачі домовилися, що ОСОБА_2 поїде за кордон на заробітки, кошти на утримання дитини передавитиме через позивача, а дитина залишиться із відповідачем ОСОБА_3 , а позивач допомагатиме у догляді за дитиною як раніше.
29 вересня 2024 року позивач разом із відповідачем ОСОБА_2 поїхали в Республіку Чехія в м. Брно для допомоги їй в оформленні документів, оскільки вона ні разу не була за кордоном. Після отримання ОСОБА_2 відповідної візи в Республіку Чехія, 21 грудня 2024 року вони разом повернулися в Україну, щоб ОСОБА_2 взяла із собою необхідні речі і документи, а позивач допомагала у догляді за дитиною.
13 березня 2025 року ОСОБА_2 поїхала в Республіку Чехія в м. Брно, де проживає на даний час і працює.
Після цього відповідач ОСОБА_3 змінив своє ставлення до позивача, став перешкоджати їй побаченням із внуком, перестав возити внука до неї і уникав отримання коштів на утримання дитини, які передавала мати дитини ОСОБА_2 .
У квітні 2025 року позивач дізналася, що відповідач ОСОБА_3 звернувся до Літинського районного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини і визначення місця проживання дитини.
Дитина проживала із батьком – відповідачем ОСОБА_3 , який не працює, належним чином не виконує батьківські обов`язки, неналежно дбає про здоров`я і розвиток дитини, перешкоджає позивачу у спілкуванні з онуком.
Викладені обставини свідчать про неможливість батьків забезпечити належні умови для виховання малолітньої дитини, у зв`язку з чим, захищаючи інтереси дитини, позивач просить відібрати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від його батьків без позбавлення їх батьківських прав і передати дитину на виховання бабі – ОСОБА_1 .
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 05 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20 000,00 грн. у відшкодування витрат за надання професійної правничої допомоги.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.
Зазначила, що рішення суду вважає незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Крім того, висновки суду суперечать найкращим інтересам малолітньої дитини, залишаючи її в умовах, що становлять загрозу для її здоров`я та стабільності.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції безпідставно відхилено визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , яка є матір`ю дитини, що є порушенням вимог частини 4 статті 206 ЦПК України. При цьому суд не навів жодного правового обґрунтування того, як саме згода матері передати дитину бабусі суперечить закону або порушує права дитини.
Судом не враховано преюдиційні факти, встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у справі № 137/1845/24 щодо недобросовісної поведінки відповідача ОСОБА_3 та приховування ним реальних обставин виховання дитини, що є порушенням вимог частини 4 статті 82 ЦПК України.
Не надав суд належної правової оцінки доказам про приховування відповідачем ОСОБА_3 факту госпіталізації дитини та ігнорування ним високої температури у малюка, чим знівельовано вимоги статті 170 СК України. Суд надав перевагу формальним довідкам про те, що дитина «здорова», проігнорувавши конкретні документально підтверджені епізоди недбалості батька.
Суд застосував формальний підхід до принципу «найкращих інтересів дитини», що призвело до ігнорування критичного ризику раптового залишення дитини без законного представника через відсутність у військовозобов`язаного відповідача ОСОБА_3 відстрочки від мобілізації. При цьому суд не врахував, що залишення дитини в умовах, де її єдиний фактичний опікун може бути будь-якої миті призваний до лав ЗСУ, створить абсолютно нестабільне та вкрай небезпечне середовище для малюка. Передача дитини позивачу, яка не підлягає мобілізації та має належні житлові умови, є єдиним способом гарантувати безперервність піклування.
Також суд необґрунтовано і неспівмірно стягнув витрати на професійну правничу допомогу у максимальному розмірі в сумі 20 000,00 грн. Суд не врахував, що спір був спровокований саме недобросовісною поведінкою відповідача ОСОБА_3 , який ініціював штучні судові процеси та перешкоджав спілкуванню баби із онуком. Враховуючи характер спору, обсяг матеріалів справи і той факт, що представництво відповідача ОСОБА_3 зводилося здебільшого до подання типових заперечень, заявлена до стягнення сума у 20 000,00 грн. є вочевидь завищеною, нерозумною та неспівмірною зі складністю справи, що є порушенням вимог частини 4 статті 137 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, ухваленим без порушення норм процесуального та матеріального права, таким, що прийняте із урахуванням найкращих інтересів малолітньої дитини. Також просить вирішити питання розподілу понесених відповідачем судових витрат під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, стягнувши з позивача на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Відповідач ОСОБА_2 відзив не надала.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Заєць Б. В. заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Позивач ОСОБА_1 і її представник – адвокат Воронцова О. В. (підтвердження своїх повноважень в суді апеляційної інстанції не надала), будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися; адвокат Воронцова О. В. надіслала заяву, якою просить розгляд справи проводити у її та ОСОБА_1 відсутність; апеляційну скаргу підтримують і просять задовольнити її. 
Відповідач ОСОБА_2 і її представник – адвокат Мироненко В. В., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Адвокат Мироненко В. В. надіслала заяву, якою просить здійснювати розгляд апеляційної скарги за її відсутності та за відсутності відповідача ОСОБА_2 , а також зазначила, що апеляційну скаргу просить задовольнити повністю, рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Представник органу опіки та піклування Літинської селищної ради, представник ІНФОРМАЦІЯ_1 у судове засідання не з`явилися.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог і доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку служби у справах дітей Літинської селищної ради № 694 від 10 жовтня 2024 року малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з батьком у належних умовах: окрема кімната, меблі, місце для сну та дозвілля, дитина забезпечена всім необхідним, стосунки з батьком доброзичливі, батько самостійно виховує та доглядає сина. Мати ОСОБА_5 за місцем реєстрації не проживає, мешкає та працює за межами України (том 1 а. с. 165).
Згідно довідки Селищенського старостинського округу Літинської селищної ради за № 469 від 09 червня 2025 року, ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , і до складу її сім`ї входить дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1 а. с. 10).
Згідно довідки-характеристики, виданої Селищенським старостинським округом Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області за № 470 від 09 червня 2025 року, ОСОБА_1 , що проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , характеризується позитивно. Компрометуючих відомостей про неї не має (том 1 а. с. 10 зворот).
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26 липня 2024 року у цивільній справі № 137/996/24, яке набрало законної сили 27 серпня 2024 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , зареєстрований 05 жовтня 2022 року у Літинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районні Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 84 (том 1 а. с. 17).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 06 травня 2023 року Вінницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 211, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 (том 1 а. с.18).
Свідоцтвом про народження ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 (серії НОМЕР_2 , актовий запис № 11) (том 1 а. с. 18 зворот) та свідоцтвом про розірвання шлюбу 20 липня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , якій після розірвання шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_10 (серії № НОМЕР_3 , актовий запис № 57) (том 1 а. с. 19) підтверджується наявність родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , як між донькою та матір`ю.
Згідно виписки з амбулаторної (стаціонарної) картки хворого № 2843 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , він знаходився в лікарні на стаціонарному лікуванні з 11 липня 2025 року по 19 липня 2025 року з діагнозом «алергічна кропивниця» (том 1 а. с. 79).
Відповідно до посвідченого 20 вересня 2024 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М. В. договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 досягнуто чіткої домовленості щодо порядку реалізації батьківських прав, виконання батьківських обов`язків та визначення місця проживання дитини (том 1 а. с. 80).
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї затвердженому 11 липня 2025 року начальником служби у справах дітей та сім`ї Літинської селищної ради О. Джигун, дитина ОСОБА_4 проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_3 , квартира має чистий вигляд, дитина забезпечена усім необхідним відповідно до свого віку та потреб, батько належним чином займається вихованням сина, виховує його самостійно. На момент обстеження матері вдома не було (том 1 а. с. 55).
Випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підтверджується, що дитина перебуває у задовільному стані здоров`я, проходить профілактичні огляди та щеплення відповідно до календаря. Батько відповідально ставиться до здоров`я дитини, своєчасно звертається за медичною допомогою, виконує призначення лікарів, підтримує контакт із медичними працівниками. Підстав для занепокоєння щодо стану здоров`я або умов утримання дитини не виявлено (том 1 а. с. 56).
Згідно поданих відомостей ОСОБА_3 має дохід та місце роботи, що підтверджується випискою із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань згідно чого є фізичною особою-підприємцем (том 1 а. с. 56 зворот, 57), не має не знятої чи непогашеної судимостей, не перебуває у розшуку (том 1 а. с. 65). На обліку у лікаря-психіатра і лікаря-нарколога не перебуває (том 1 а. с. 67).
Відповідно до довідки № 915 від 22 липня 2025року, виданої Літинською селищною радою Вінницького району Вінницької області, до складу сім`ї ОСОБА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , входить його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а. с. 66).
Згідно договору про визначення часток (квартири) у спільній сумісній власності, посвідченого 02 грудня 2014 року державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області Гуменюк Н. П., квартира АДРЕСА_4 , перебуває у частковій власності ОСОБА_3 із визначеною часткою – 1/5 (том 1 а. с. 68).
Згідно характеристики, виданої Літинською селищною радою 02 липня 2025 року за вихідним № 05.01-10/68, ОСОБА_3 характеризується позитивно, у нього на утриманні перебуває малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , будь-яких компрометуючих даних на нього до Літинської селищної ради не надходило (том 1 а. с. 72).
Суд при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із встановлених усіх обставин справи і наявних доказів. Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов від 10 жовтня 2024 року, наданого позивачем, на момент звернення до суду малолітній ОСОБА_11 проживає з батьком у належних умовах, забезпечений усім необхідним для свого віку та розвитку, а його безпека, здоров`я та моральний розвиток не перебувають під загрозою. Надані позивачем докази не підтверджують наявності будь-якої загрози життю, здоров`ю чи моральному розвитку малолітнього ОСОБА_3 . Твердження позивача мають оціночний характер і не є належними та допустимими доказами на підтвердження негативних змін у поведінці відповідача ОСОБА_3 . У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про неналежне або безвідповідальне ставлення батька до дитини, а також відсутні факти зміни його поведінки, які могли б загрожувати безпеці, здоров`ю чи розвитку малолітнього ОСОБА_4 . Навпаки, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 забезпечує дитині належні житлові умови, харчування, догляд та виховання, створює стабільне та безпечне середовище, а стосунки між батьком і сином є доброзичливими. Наведені позивачем докази не мають достатньої сили для обґрунтування висновку про необхідність відібрання малолітнього ОСОБА_4 та необхідність передання бабі ОСОБА_1 , яка в свою чергу, як позивач, не надала належних доказів про наявність у неї власного доходу або житлових умов, достатніх для утримання дитини. Усі твердження про те, що дитині буде краще з нею, носять суб`єктивний характер і не підтверджуються об`єктивними фактами. Посилання на можливу мобілізацію ОСОБА_3 , як підставу для зміни місця проживання дитини, є безпідставними та не мають доказового значення.
Визнання позову відповідачем ОСОБА_2 не може слугувати підставою для задоволення позову в порядку статті 206 ЦПК України. Так, шлюб між відповідачами розірвано, відповідач ОСОБА_2 перебуває за кордоном і не бере безпосередньої участі у вихованні дитини. Визнання позову у даному випадку не свідчить про наявність реальної загрози для життя, здоров`я чи морального розвитку дитини, а також не свідчить про необхідність примусового застосування заходів зазначених у позові. Наведені позивачем доводи не мають достатньої сили для обгрунтування висновку про необхідність відібрання дитини та передання її позивачу ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає правильним такий висновок суду. 
За змістом статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Статтею 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 7). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частина 8).
Згідно з частинами першою – четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі статтею 11 цього Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.
Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. 
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя тощо.
Статтею 170 СК України передбачені підстави для відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав.
Так згідно частини першої цієї статті суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
У пунктах 2-5 частини першої статті 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниження людської гідності дитини тощо.
Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками.
Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушувати до жебракування.
Заявивши позовні вимоги про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьків батьківських прав відносно неї, позивач ОСОБА_1 не зазначила чітко визначених законом підстав для такого відібрання дитини. Зі змісту обґрунтувань її позову можна вважати, що підставою для відібрання малолітньої дитини вона зазначає ухилення батьків – відповідачів у справі, від виконання ними своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини.
При цьому у своєму позові, як того вимагає стаття 175 ЦПК України, що висуває вимоги до змісту позовної заяви, ОСОБА_1 , виклавши обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, доказів, що підтверджують ці обставини не зазначила та не надала.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За правилами статтей 12 і 81 ЦПК України  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків (частини 1 і 2 статті 76 ЦПК України).
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (статті 77, 78, 79, 80 ЦПК України).
Такі докази всебічно, повно, об`єктивно і безпосередньо досліджуються судом, який за своїм внутрішнім переконанням надає їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, відповідно до статі 89 ЦПК України.
Згідно вимог у сукупності частини першої статті 170 і пункту 2 частини першої статті 164 СК України, відібрання дитини від батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, можливе у випадку, якщо мати, батько ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. І таке ухилення має бути виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Судом першої інстанції встановлено, що батьки малолітнього ОСОБА_3 20 вересня 2024 року уклали між собою нотаріального посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. На виконання умов цього договору дитина проживає разом із батьком у квартирі АДРЕСА_4 у належних умовах, забезпечений усім необхідним для свого віку та розвитку, а його безпека, здоров`я та моральний розвиток не перебувають під загрозою. Батько любляче, турботливо ставиться до свого сина.
Позивачем не доведено і судом не встановлено належними, допустимими й достовірними, яких би було достатньо, доказами для встановлення обставин навмисного ухилення батьками малолітньої дитини від виконання своїх батьківських обов`язків по його вихованню, свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками та їх винної поведінки в цьому.
Позивач не довела, що відповідачі не в повній мірі належно виконують свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження цих обставин, а позивач у своєму позові виклавши такі обставини в обґрунтування своїх вимог, не зазначила доказів, на підтвердження цих обставин.
В апеляційній скарзі позивач стверджує, що судом першої інстанції не надана належна оцінка тим доказам, які вона зазначила та не враховані всі ті обставини, про які вона зазначила у своєму позові. 
Такі міркування позивача є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки зазначене нею у позові не свідчать про навмисне ухилення відповідачів від виконання ними своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини, свідомого нехтування ними цими батьківськими обов`язками і їх винної поведінки в цьому, а також яким чином відібрання дитини від рідних батьків без позбавлення їх батьківських прав змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини.
Отже, із наведеного слідує, що позивач не надала суду беззаперечних та достатніх доказів, які б свідчили про ухилення батьків малолітньої дитини від виконання своїх обов`язків по відношенню до неї, про умисне та свідоме нехтування ними батьківськими обов`язками, а тому апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про не доведення позивачем обставин ухилення відповідачів від виконання ними своїх батьківських обов`язків та відсутність підстав для відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передання дитини бабі ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції, виконавши вимоги закону, прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для відібрання малолітньої дитини у його батьків, оскільки позивач не довела належними, допустимими, достовірними та яких було би достатньо, доказами обставин ухилення відповідачів, у тому числі відповідачем ОСОБА_3 , з яким проживає малолітня дитина, згідно умов договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 20 вересня 2024 року, від виконання своїх батьківських обов`язків, тобто не довела, що батьки дитини – відповідачі у справі, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не здійснюють підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливало би на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Тобто позивач не довела факту ухилення відповідачів від виховання малолітньої дитини, винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги є неспроможними вплинути на правильний висновок суду першої інстанції, оскільки вони є безпідставними, не обґрунтованими і не доведеними належними доказами.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне відхилення судом визнання відповідачем ОСОБА_2 заявлених до неї позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що таке відхилення відповідає вимогам статті 206 ЦПК України.
Так, стаття 206 ЦПК України надає відповідачу право визнати заявлений до неї позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це у відповідній заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Частина 4 статті 206 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Суд першої інстанції вірно встановив, що визнання відповідачем ОСОБА_2 – матір`ю малолітньої дитини, позову суперечить закону – статтям 170, 164 СК України та порушує права малолітньої дитини ОСОБА_4 на його проживання разом із батьком та матір`ю. 
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом вимог статті 137 ЦПК України при стягненні судових витрат.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.
Розподіл судових витрат між сторонами регулюється статтею 141 ЦПК України, згідно частини першої якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини другої – інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, за правилами частин 1 і 2 статті 141 ЦПК України понесені судові витрати покладаються на неї.
За правилами частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником, згідно частини 1 статті 60 ЦПК України, у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно частини 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:  1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);  2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);  3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;  4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:  1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;  2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;  3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;  4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження понесених відповідачем ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, його представником – адвокатом Заєць Б. В. надано: ордер серії АВ № 1220023, виданий 29 липня 2025 року, на надання правничої допомоги ОСОБА_3 адвокатом Заєць Б. В. (том 1 а. с. 51); договір про надання правової допомоги від 21 липня 2025 року, у якому в пункті 3.1 зазначено: «за правову допомогу, передбачену у п. 1.2 договору клієнт ОСОБА_3 сплачує адвокату гонорар в розмірі визначеному додатком № 1 до цього договору у строк, що не перевищує три дні з дня укладення цього договору» і додаток № 1 до договору, у пункті 1 якого вказано, що винагорода за надання правничої допомоги згідно договору складає 20 000,00 грн. (том 1 а. с. 53 і зворот); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000114, видане Радою адвокатів Вінницької області 18 липня 2017 року (том 1 а. с. 50 зворот); квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 21 липня 2025 року про прийняття від ОСОБА_3 гонорару за договором від 21 липня 2025 року в сумі 20 000,00 грн. (том 1 а. с. 54).
Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (ч. 1).  У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2).  Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч. 3).  Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч. 4).
Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи і інших чинників. При неподанні стороною попереднього розрахунку, суд має право, а не обов`язок, відмовити у відшкодування відповідних судових витрат.
Це забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно здійснювати розподіл судових витрат.
Відповідач ОСОБА_3 подав відповідні докази разом із відзивом на позовну заяву (том 1 а. с. 48-75). Позивач не подала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. 
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, що оскаржили додаткове рішення суду.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитися, що заявлені витрати є співмірними із складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має враховувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Такі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», вказано, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а іхній розмір – обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співрозмірність у порівняні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Судом першої інстанції досліджені обставини справи і надані докази, враховано: складність справи, немалий обсяг досліджених доказів, надані адвокатом відповідача ОСОБА_3 – Заєць Б. В., послуги охоплюються загальною діяльністю адвоката, як представника у справі, а також і те, що заявлені до нього вимоги у позові – залишені без задоволення.
На думку суду апеляційної інстанції, такий розмір витрат на правничу допомогу є об`єктивним, співмірним із складністю справи, результатом її розгляду та виконаною адвокатом роботою у ній. 
При цьому також враховуються положення частин 5 і 6 статті 137 ЦПК України, згідно яких у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6).
Позивач не подавала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, про неспівмірність таких витрат.
Тому безпідставними є доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованості і неспівмірності стягнутих з позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними та не впливають на висновок суду по суті спору.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
За правилами підпункту «в» пункту четвертого частини першої статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить вирішити питання розподілу понесених ним судових витрат під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, стягнувши з позивача ОСОБА_1 на його користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., додавши: детальний опис робіт, виконаних адвокатом по справі (том 2 а. с. 61 зворот); ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_3 адвокатом Заєць Б. В. у Вінницькому апеляційному суді (том 2 а. с. 62); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (том 2 а. с. 62 зворот); договір про надання правничої допомоги від 20 травня 2026 року, у пункті 3.1 якого сторонами погоджено, що за правничу допомогу, передбачену у п. 1.2 договору клієнт ОСОБА_3 сплачує адвокату гонорар в розмірі 10 000,00 грн. після розгляду справи в суді апеляційної інстанції протягом тридцяти календарних днів (том 2 а. с. 63).
До відзиву відповідач Мороз Д. В. додав квитанцію № 7186652 від 20 травня 2026 року про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС ОСОБА_1 (том 2 а. с. 65).
На виконання вимог зазначених вище положень цивільного процесуального закону щодо судових витрат, у тому числі частин 5 і 6 статті 137 ЦПК України, позивач не подала до суду апеляційної інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, про їх неспівмірність, не виконавши покладений на неї цим законом обов`язок. Тому визначений сторонами: адвокатом Заєць Б. В. і клієнтом ОСОБА_3 у договорі про надання правничої допомоги від 20 травня 2026 року розмір гонорару в 10 000,00 грн. підлягає до стягнення із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 при відмові у задоволенні апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
На підставі викладеного і керуючись ст. 137, 141, 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складений 22 червня 2026 року