ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9479/19 Суддя (судді) першої інстанції: Матуляк Я.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Файдюка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальності "Українська пожежно-страхова компанія" до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:
Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулось в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.03.2019 за № 0203551207 в частині.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку своєчасності реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних ПРАТ "Українська пожежно-страхова компанія" за 2017 - 2018 роки, за результатами якої складено Акт за №929/26-15-12-07-20/20602681 від 08.02.2019 (а.с.38,39).
Зазначеною перевіркою встановлено порушення позивачем граничних строків реєстрації 20 податкових накладних за період 2017-2018 роки в Єдиному реєстрі податкових накладних, визначених пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України.
На вказаний акт перевірки, 22.02.2019 позивачем подано заперечення (а.с.40-44).
У зв`язку з виявленими порушеннями, 11.03.2019 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення за №0203551207, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 470 449,69 грн (а.с.33).
На вказане податкове повідомлення-рішення в частині застосування штрафу у розмірі 469 910,38 грн., позивачем 25.03.2019 подано скаргу до Державної фіскальної служби України, яка згідно рішення від 21.05.2019 залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення без змін (а.с.30-74).
Не погоджуючись із даним рішенням, позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підпунктом 14.1.60 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що Єдиний реєстр податкових накладних є реєстром відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, в електронному вигляді на підставі електронних документів, поданих платниками податку на додану вартість. 
Відповідно до пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається платником податку на кожне повне або часткове постачання товарів чи послуг, а також на суму коштів, які надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). 
У разі якщо частка поставлених товарів або послуг не має відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів чи послуг зазначається у додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної фінансової політики. Такі відомості враховуються при визначенні загальних податкових зобов`язань платника податку. 
Згідно з вимогами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі із дотриманням вимог щодо реєстрації електронного підпису уповноваженої особи та зареєструвати таку податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних у строки, встановлені законодавством. 
Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів чи послуг платник податку - продавець товарів або послуг зобов`язаний у визначені законодавством строки скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. 
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів чи послуг, є для покупця підставою для нарахування сум податку, що включаються до податкового кредиту. При цьому податкові накладні та/або розрахунки коригування до них, складені та зареєстровані після 01 липня 2017 року, є достатньою підставою для формування податкового кредиту та не потребують будь-якого додаткового підтвердження. 
Також податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями, що звільнені від оподаткування, підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. 
Статтею 120-1.1 Податкового кодексу України встановлено відповідальність за порушення платниками податку на додану вартість граничних строків реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних. 
Так, відповідно до вказаної норми, порушення платником податку граничного строку, передбаченого статтею 201 Податкового кодексу України, для реєстрації податкової накладної або розрахунку коригування до неї, за винятком податкових накладних, що не надаються отримувачу (покупцю) та складені за операціями, які звільняються від оподаткування або оподатковуються за нульовою ставкою, тягне за собою накладення штрафних санкцій на платника податку, на якого покладено обов`язок щодо такої реєстрації. 
Зокрема, у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів застосовується штраф у розмірі 10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної у відповідних податкових накладних або розрахунках коригування; у разі порушення строку від 16 до 30 календарних днів - 20 відсотків; у разі порушення строку від 31 до 60 календарних днів - 30 відсотків від відповідної суми податку на додану вартість. 
При цьому законодавством прямо передбачено, що у разі реєстрації податкової накладної або розрахунку коригування до початку проведення перевірки, предметом якої є дотримання вимог щодо своєчасності реєстрації таких документів у Єдиному реєстрі податкових накладних, штрафні санкції, визначені пунктом 120-1.2 статті 120-1 Податкового кодексу України, не застосовуються. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що наведені положення статті 120-1.1 Податкового кодексу України передбачають відповідальність саме за порушення строків реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування, крім податкових накладних, які не надаються покупцю та складені за операціями, що звільнені від оподаткування або оподатковуються за нульовою ставкою. 
При цьому позивач вказує, що податкові накладні, складені ним відповідно до пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, не підлягали наданню отримувачу (покупцю), а відтак, на його переконання, застосування до нього штрафних санкцій за несвоєчасну реєстрацію таких податкових накладних є безпідставним та таким, що суперечить положенням податкового законодавства.
Суд зазначає, що, встановлюючи відповідальність платника податку на додану вартість за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, законодавець насамперед мав на меті забезпечення захисту прав та законних інтересів покупців товарів і послуг, які є платниками ПДВ. Такий висновок випливає зі змісту абзацу другого пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, відповідно до якого лише належним чином складена та зареєстрована в ЄРПН податкова накладна є для покупця правовою підставою для віднесення відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту.
Отже, обов`язок щодо своєчасної реєстрації податкових накладних безпосередньо пов`язаний із забезпеченням можливості покупця реалізувати своє право на формування податкового кредиту. Саме тому відповідальність за порушення строків такої реєстрації має на меті запобігання негативним наслідкам для контрагентів платника податку, які можуть бути позбавлені можливості своєчасно включити відповідні суми ПДВ до складу податкового кредиту.
Водночас у випадках, коли податкові накладні не підлягають наданню отримувачу (покупцю), а відтак не є підставою для формування податкового кредиту, вказана мета застосування штрафних санкцій фактично відсутня. За таких обставин несвоєчасна реєстрація відповідних податкових накладних не створює негативних наслідків для інших учасників податкових правовідносин та не порушує прав покупців товарів чи послуг.
Крім того, абзацом двадцять першим пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України прямо передбачено, що відсутність факту реєстрації податкових накладних у ЄРПН не звільняє продавця товарів чи послуг від обов`язку включення суми податку на додану вартість, зазначеної у відповідній податковій накладній, до складу податкових зобов`язань за відповідний звітний період.
При цьому судом встановлено, що контролюючим органом не було доведено факту неповного декларування позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість, а також не встановлено порушення прав чи законних інтересів контрагентів позивача у зв`язку із несвоєчасною реєстрацією податкових накладних.
У контексті наведеного суд звертає увагу на те, що контрагенти позивача не зазнали жодних негативних наслідків внаслідок несвоєчасної реєстрації спірних податкових накладних, податкові зобов`язання позивачем були належним чином задекларовані та сплачені, а державний бюджет не зазнав будь-яких втрат. За таких обставин застосування до позивача штрафних санкцій не відповідає меті податкового законодавства та принципу пропорційності відповідальності.
Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, суд також враховує правові висновки, викладені у рішенні у справі Серков проти України, у якому Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з тим, що органи державної влади надали перевагу найбільш несприятливому для платника податків тлумаченню норм національного законодавства, що, у свою чергу, призвело до покладення на заявника додаткових податкових зобов`язань.
З урахуванням наведеного у сукупності суд дійшов висновку, що висновки акта перевірки в частині встановлення порушення позивачем граничних строків реєстрації зведених податкових накладних №131 від 30.11.2017, №145 від 31.12.2017, №2 від 30.09.2017, №3 від 31.10.2017, №144 від 31.07.2017, №145 від 31.08.2017, №34 від 28.02.2018, №79 від 30.04.2018, №15 від 31.01.2018, №58 від 31.03.2018 та №106 від 31.05.2018 є необґрунтованими, а тому не можуть бути покладені в основу прийняття правомірного рішення про застосування до позивача штрафних санкцій.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну реєстрацію спірних податкових накладних не відповідає ані змісту, ані меті положень статті 120-1 Податкового кодексу України. Судом встановлено, що спірні податкові накладні були складені за операціями, які не передбачали їх надання покупцю та не створювали для контрагентів позивача права на формування податкового кредиту. Відтак, несвоєчасна реєстрація таких податкових накладних не спричинила порушення прав інших осіб та не завдала шкоди інтересам держави.
При цьому контролюючим органом не доведено факту неповного декларування позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість, ухилення від сплати податків чи заподіяння збитків державному бюджету. Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що позивачем податкові зобов`язання були відображені у відповідній податковій звітності та сплачені у встановленому законом порядку.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема правових висновків, викладених у справі Серков проти України, у разі неоднозначності або множинності тлумачення норм податкового законодавства державні органи не повинні застосовувати найбільш несприятливий для платника податків підхід. Натомість контролюючий орган у спірних правовідносинах фактично застосував формальний підхід до оцінки дій позивача, не врахувавши ані характер спірних податкових накладних, ані відсутність негативних наслідків для бюджету чи контрагентів позивача.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність висновків акта перевірки в частині встановлення порушення позивачем граничних строків реєстрації зазначених податкових накладних та, як наслідок, неправомірність застосування до позивача штрафних санкцій. Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують, ґрунтуються переважно на формальному тлумаченні норм податкового законодавства та не містять належних аргументів щодо наявності негативних наслідків від дій позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи, у зв`язку з чим підстави для його скасування або зміни відсутні. Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних та наявність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

В.В. Файдюк