ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 599/2087/25	Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/613/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
суддів - Храпак Н.М., Хоми М.В.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 599/2087/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Жеребецька Ірина Орестівна на заочне рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2026 року (ухвалену суддею Снігурським В.В.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, у якому народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказувала, що діти проживають разом із нею, зі сторони відповідача відсутня будь-яка матеріальна допомога на їх утримання.
На підставі вищенаведеного, просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дітей, у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи від дня подання позову до суду і до досягнення дітьми повноліття.
Заочним рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2026 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 25 грудня 2025 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1331 грн. 20 коп.
Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відповідач є працездатною особою і зобов`язаний утримувати своїх дітей.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції.
Вказує, що суд виніс рішення без урахування того, що він проходить військову службу у Збройних Силах України і не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, що фактично позбавило його можливості реалізувати своє процесуальне право на: подання відзиву, участі у розгляді справи, надання доказів та пояснень.
Окрім цього, вважає, що суд позбавив його права подати клопотання про зупинення провадження та докази щодо перебування на військовій службі.
Наголошує на тому, що у даній категорії справ обов`язковою умовою є з`ясування судом рівня заробітку відповідача, однак такі докази відсутні у матеріалах справи, оскільки його було позбавлено можливості надати свої пояснення та аргументи стосовно розміру аліментів, фінансової можливості сплати аліментів у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку. 
У квітні 2026 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Назаренко Я.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.
Акцентує увагу на тому, що відповідачем не було доведено жодним чином наявності у нього на утриманні інших осіб.
Звертає увагу на те, що до суду представником відповідача - адвокатом Жеребецькою І.О. було долучено ряд довідок про проходження ОСОБА_1 військової служби, що є, на думку позивачки, маніпуляцією зі їх сторони, оскільки відповідач вже тривалий час як самовільно залишив військову частину, що підтверджується поданими доказами.
Згідно з ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Таким чином, дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.п.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.
Фактичні обставини справи.
Між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб 03 березня 2016 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб (а.с. 3).
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчать свідоцтва про народження (а.с. 15-17). 
Відповідно до довідки виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 06 вересня 2022 року №1327/181 вбачається, що солдат ОСОБА_1 перебував на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 44).
Згідно довідки виданої військовою частиною НОМЕР_2 від 22 січня 2024 року №8/179 вбачається, що солдат ОСОБА_1 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 45).
Згідно з рекомендованого листа військової частини НОМЕР_3 від 17 листопада 2025 року № 8460 вбачається, що рекрутинговою групою було попередньо відібрано як кандидата для проходження військової служби ОСОБА_1 на посаду у військовій частині НОМЕР_3 (а.с. 46).
До суду апеляційної інстанції представник позивачки - ОСОБА_6 подала лист командира військової частини НОМЕР_2 від 06 квітня 2026 року №0505/9/965 згідно якого вбачається, що з 24 травня 2024 року солдат ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , у зв`язку з чим був виключений з їх списків особового складу.
Згідно листа командира військової частини НОМЕР_3 від 11 березня 2026 року № 1573 вбачається, що ОСОБА_1 не проходить і не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 .
Позиція апеляційного суду. 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до вказаної норми, аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того із батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.
Відповідно до вимог статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини;стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Аналогічний висновок викладений у постановах КСЦ у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справа № 664/2746/17; від 25 вересня 2019 року справа № 755/14148/18.
Відповідно до частини 5 статті 183 СК України визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Аналогічні висновки викладено у постанові Камаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2020 року № 712/4702/19.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено розмір присуджених до сплати аліментів — 1/3 частина усіх доходів, оскільки такий розмір є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей.
Разом з тим, суд зауважує, що сторони не позбавлені можливості, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, відповідно до частини 1 статті 192 СК України.
Стосовно твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не було належним чином його повідомлено про розгляд даної справи та не враховано факт проходження ним військової служби, колегія суддів зазначає наступне.
Основними засадами судочинства відповідно до частини першої статті 129 Конституції України визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути вислуханою в суді.
Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться судом відповідно до статті 128 ЦПК України.
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, від 29 липня 2022 року у справі № 148/2412/19.
Так, згідно відповіді № 2181867 від 26 грудня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , з 16 січня 2002 року по теперішній час (а.с 24).
Саме за вказаною адресою відповідач повідомлявся про дату та час судових засідань шляхом направлення поштовим зв`язком рекомендованого повідомлення.
Матеріалами справи підтверджується, що суд першої інстанції вжив передбачених законом заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи шляхом направлення судових повісток та процесуальних документів за адресою його зареєстрованого місця проживання, однак відповідні поштові відправлення були повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 28-29, 33-34).
Таким чином, враховуючи положення ч. 8 ст. 128 ЦПК України, колегія суддів вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, суд першої інстанції виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача, що знайшло своє підтвердження у матеріалах справи під час розгляду даної справи.
Окрім того, навіть за підтвердження факту проходження ОСОБА_1 військової служби у складі Збройних Сил України, такий факт самостійно не може свідчити про незаконність ухвалення заочного рішення, а матеріали справи не містять обґрунтованих доказів, які можуть істотно вплинути на правильність вирішення спору судом першої інстанції. 
Враховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач звертаючись із заявою про перегляд заочного рішення та апеляційною скаргою не навів обставин і не надав доказів, які б могли мати істотне значення для правильного вирішення спору та вплинути на висновки суду першої інстанції щодо заявлених до нього вимог про стягнення аліментів.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування заочного рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності ухваленого рішення.
У відповідності до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції № 2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом. Підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 22 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 10 червня 2026 року.

Головуючий       Гірський Б.О.

Судді:        Храпак Н.М.

Хома М.В.